Ейджи Йошикава
Мусаши

Превод от английски: Георги Парпулов, 1998

chitanka.info

Предговор

„Мусаши“ не без основание може да се нарече японската „Отнесени от вихъра“. Този исторически роман, написан от Ейджи Йошикава (1892–1962 г.), един от най-плодовитите и обичани японски писатели, излиза за първи път между 1935 и 1939 г. като подлистник на „Асахи Шимбун“, най-големия и меродавен японски вестник. Като отделна книга „Мусаши“ е претърпял най-малко четиринадесет издания, последното от които — в четири от петдесет и трите тома на събраните съчинения на Йошикава, отпечатани от „Коданша“. Романът е бил филмиран седем пъти, често е давал основа за театрални постановки и три от националните телевизионни компании са заснели минисериали по него.

Миямото Мусаши е действителна историческа личност, но тъкмо чрез книгата на Йошикава той и останалите герои в нея са станали част от живата народна традиция на Япония. Те са така широко известни, че хората често сравняват някого с тях, като с лица, които всеки познава. Това прави романа особено интересен за чуждестранния читател. Книгата дава не само романтична картина на японското минало, но и представа как японците виждат сами себе си и своята история. В основата си обаче „Мусаши“ ще се хареса като зашеметяващ разказ за дръзки приключения и по японски сдържана любовна история.

Сравнението с „Шогун“ на Джеймс Клавел изглежда неизбежно — за повечето днешни американци тази книга и едноименният сериал се съревновават със самурайските филми като основен източник на познанията им за японското минало. И двата романа засягат един и същ исторически период. „Шогун“, където действието приключва през 1600 г., завършва с потеглянето на господаря Торанага (чийто прототип е историческият Токугава Иеясу, който скоро ще стане шогун, военен повелител на Япония) за решителната битка при Секигахара. Разказът на Йошикава започва с това, как младият Такедзо, по-късно получил името Миямото Мусаши, лежи ранен между труповете от разгромената войска на същото това бойно поле.

Като се изключи Блакторн, историческия Уил Адамс, в „Шогун“ става дума най-вече за могъщите японски благородници и жените от обкръжението им. Тези хора се явяват в романа съвсем леко променени, под измислени от Клавел имена. В „Мусаши“, макар множество исторически личности да се споменават със своите истински имена, се разказва за по-широк кръг японци, най-вече за хора от големия обществен слой, който е заемал неопределеното междинно пространство между наследственото военно благородничество и простолюдието, съставено от селяни, търговци и занаятчии. Клавел свободно преиначава историческите факти, за да ги нагоди към повествованието си и дори добавя една любовна история в западен стил, която не само няма нищо общо с действително станалото, но и е твърде неправдоподобна за Япония от онова време. Йошикава остава верен на историята или поне на историческото предание и при него любовната история, която като странична линия на разказа продължава в цялата книга, е съвсем неподправено японска.

Разбира се, писателят е обогатил своя разказ с множество измислени подробности. Тук има достатъчно необичайни съвпадения и дръзки геройства, които да зарадват всеки любител на приключенското четиво. Йошикава обаче се придържа към известните от историята факти. Не само Мусаши, а и много от другите герои с важно място в повествованието, са действителни исторически личности. Например Такуан, който става образец за подражание и духовен наставник на младия Мусаши, е бил по онова време прочут дзен-монах, майстор на калиграфията, художник, поет и учител по чайна церемония. През 1609 г. той станал най-младият игумен на Дайтокуджи в Киото и по-късно основал голям манастир в Едо; днес обаче е познат най-вече, с името, което е дал на един разпространен в Япония вид туршия.

Историческият Миямото Мусаши, роден навярно през 1584 г. и починал в 1645 г., също като баща си е бил майстор на боя със сабя. Той станал известен с това, че използвал едновременно два меча. Неотклонно се стремял към овладяване на собствената личност, което за него било ключът на бойните изкуства и написал едно прочуто съчинение за сабления бой — „Горин но шо“[1]. Изглежда като млад е взел участие в битката при Секигахара и сблъсъците му с бойните умения на киотската школа Йошиока, с монасите-войни от Нара и с прочутия майстор на сабята Сасаки Коджиро, които са така ярко описани в книгата, са действителни. Разказът на Йошикава за неговия герой завършва в 1612 г., когато е още млад двадесет и осем годишен мъж. Впоследствие Мусаши може би се е сражавал на страната на победените при обсадата на крепостта Осака в 1614 г. и през 1637–38 г. е участвал в избиването на селяните християни от Шимабара на западния остров Кюсю — събитие, с което е свързано изкореняването на християнската религия от Япония за следващите две столетия, допринесло за откъсването на страната от останалия свят.

По ирония на съдбата през 1640 г. Мусаши става служител на рода Хосокава, господарите на Комамото — същите, които са покровителствали и неговия главен съперник, Сасаки Коджиро. Името Хосокава ни връща към „Шогун“, тъй като по-старият от братята, Тадаоки, твърде неоправдано присъства в романа като една от главните отрицателни фигури. При това съпругата на Тадаоки, преданата християнка Грация, съвсем неправдоподобно е представена като голямата любов на Блакторн, Марико.

Времето, в което е живял Мусаши, е за Япония период на голяма промяна. След столетия непрестанни вражди между даймио, поместните феодални повелители, трима души успяват един след друг да обединят най-сетне със сила страната. Делото започва Ода Нобунага, който обаче, преди да го е довел до край, бива убит през 1582 г. от един свой метежен васал. Неговият най-способен пълководец, Хидейоши, издигнал се от положението на обикновен пехотинец, завършва обединяването на държавата, но в 1592 г. умира, преди да е успял да заздрави властта дотолкова, че да я предаде на своя невръстен наследник. Тогава най-силният васал на Хидейоши, Токугава Иеясу, могъщ даймио, който от своята крепост в Едо (днешен Токио) властва над голяма част от Източна Япония, печели надмощие, като разбива съюза на западните даймио в битката при Секигахара от 1600 г. Три години по-късно той приема старото звание „шогун“ като знак за военно господство над цялата страна, упражнявано привидно от името на древното, но безсилно императорско семейство в Киото. През 1605 г. Иеясу предава шогунското достойнство на сина си Хидетада, но продължава да държи в свои ръце действителната власт, докато не разбива поддръжниците на наследника на Хидейоши с обсадите на крепостта Осака през 1614 и 1615 г.

Първите трима управници от рода Токугава установяват над Япония такава силна власт, че чрез техните наследници тя изтрайва повече от две и половина столетия, докато накрая рухва през 1868 г., като следствие от повторното отваряне на страната за връзки със Запада петнадесет години по-рано. Токугава упражнявали властта си посредством полунезависими наследствени даймио, които в края на тяхното управление наброявали към 265 души. Тези на свой ред раздавали феоди на своите наследствени служители самураи. Преходът от постоянно състояние на война към строго охраняван мир довел до появата на рязко класово разделение между самураите, които се ползвали с позволението да носят две саби и да имат фамилни имена и от друга страна — простолюдието, на което, макар към него да се числели заможни търговци и земевладелци, по начало не било разрешено да носи каквото и да било оръжие и да се кичи с родови прозвища.

В течение на описваните от Йошикава години обаче тези обществени различия още не са били напълно затвърдени. Във всички области имало останали въоръжени селяни и в страната кръстосвали ронини — самураи без повелител от войските на онези даймио, които загубили владенията си след битката при Секигахара и вследствие на предишни войни. Трябвало да се сменят едно-две поколения, преди обществото да бъде напълно обхванато от строгото социално разделение, наложено му от Токугава. Междувременно страната преживяла големи обществени промени и размествания.

На второ място, в Япония от началото на седемнадесети век значително се изменя характерът на държавното управление. С възстановяването на мира и края на големите междуособици, господстващото военно съсловие открива, че за успешно властване е важна не толкова военната храброст, колкото управленските знания. Така класата на самураите започва бавно да се преобразява от воини на пушката и меча в чиновници на перото и книгата. В условията на мира самообладанието и образоваността стават по-важни от бойното майсторство. Западният читател може би ще се изненада от наблюдението колко широка е била грамотността още в началото на седемнадесети век и как японците постоянно се позовават на китайската история и книжнина, по приблизително същия начин, по който хората в Северна Европа от онова време непрестанно са припомняли традициите на древна Гърция и Рим.

Третата голяма промяна в Япония от времето на Мусаши е свързана с въоръжението. През втората половина на шестнадесето столетие донесените от португалците фитилни мускети станали решаващото оръжие на бойното поле. В умиротворената страна обаче самураите можели да обърнат гръб на противните им огнестрелни оръжия и да се отдадат на отколешната си любов към меча. Процъфтели различните школи на сабления бой. Тъй като възможностите за употреба на сабята в действителна битка намалели, бойните умения постепенно се превръщали в бойни изкуства, при които, за сметка на трудно проверимата вече военна ползотворност, все по-голяма тежест получавали вътрешното самообладание и самовъзпитание. Развила се цяла мистика на сабята, по-близка до философията, отколкото до военното дело.

Разказът на Йошикава за младостта на Мусаши онагледява всички тези промени, настъпващи в Япония. Самият герой е типичен ронин и едва късно през своя живот се превръща в уседнал самурай. Той става основател на цяла школа в сабленото изкуство. Най-важното, Мусаши постепенно се развива от воден от усета майстор на меча в човек, всеотдайно устремен към поставената от дзен цел за лично самообладание и пълно господство над самия себе си, към усещане за единство със заобикалящата природа. Макар в първите години от зрелия живот на Мусаши още да са възможни смъртоносни двубои, напомнящи за турнирите в средновековна Европа, Йошикава показва как героят съзнателно пренасочва своите бойни умения от военни цели към самовъзпитание в мирно време. Бойни умения, духовно самоовладяване и естетически усет се сливат в едно неразличимо цяло. Този образ навярно не е далеч от историческата истина. За Мусаши е известно, че освен майстор на сабята, е бил също изкусен живописец и твърде добър скулптор.

Япония от ранния седемнадесети век, която Мусаши олицетворява, продължава осезаемо да присъства в съзнанието на японците. Дълговременното и относително лишено от промени управление на рода Токугава запазило много от формите и духа си, макар и в донякъде закостенял вид, до средата на деветнадесети век, т.е. допреди не много повече от столетие. Самият Йошикава е син на някогашен самурай, който, подобно на мнозина от този обществен слой, не успял да се приспособи към стопанските условия на настъпилата нова епоха. Макар в нова Япония самите самураи бързо да загубили високото си обществено положение, повечето от новите управници водели произхода си от това феодално съсловие, чиито ценности били разпространени чрез новата система на задължително образование, за да станат духовна опора и етика за цялата японска нация. В това отношение са помогнали и романи като „Мусаши“, заедно с филмите и пиесите, на които той е дал основа.

Времето на Мусаши за днешния японец е също толкова осезаемо близко, както е за американците Гражданската война. Ето защо едно сравнение с „Отнесени от вихъра“ не е в никакъв случай неуместно. Епохата на самураите все още до голяма степен продължава да живее в японското съзнание. В противоречие с образа на съвременните японци като здраво сплотени в група „стопански животни“ много от тези хора предпочитат да гледат на себе си като на съвременни Мусаши, които яростно се самоотстояват, следват своите собствени принципи, владеят чувствата си и притежават особен усет към красивото. И двата образа са донякъде верни, което онагледява сложността на японската душевност, скрита зад привидно прекомерно сдържаната и еднообразна външност.

„Мусаши“ е много различен от задълбочено психологическите и често невротични романи, които съставляват голямата част от английските преводи на съвременна японска литература. При все това обаче той е изцяло в духа на обичайната японска белетристика и присъщо японското мислене. Разделението на разказа на отделни епизоди не е просто следствие от първоначалната поява на книгата като подлистник в отделни броеве, а е любим похват, който води началото си още от зараждането на японското повествователно изкуство. Романтичният образ на благородния боец е наследство на феодалното минало, въплътено в стотици други разкази и самурайски филми. Важността, която се придава на придобиването на самообладание и вътрешна сила чрез самовъзпитание в духа на дзен, е една от важните черти и на личността на днешния японец. Същото важи и за всеобхватната любов към природата и усещането за близост с нея. „Мусаши“ не е просто чудесно приключенско четиво. Освен това той дава както поглед към японската история, така и представа за идеализирания образ, който днешните японци изграждат сами за себе си.

Едвин О. Райшауер[2]

януари 1981

[1] Вж. Миямото Мусаши. Го Рин Но Шо. Ръкопис на петте пръстена. Прев. от японски и бележки — Орлин Крумов. Изд. „Хелиопол-Езотерик“. — Бел.прев. ↑

[2] Едвин Райшауер с роден в Япония през 1910 г. Бил с професор в Харвардския университет и почетен професор до смъртта си през 1990 г. От 1961 до 1966 г. е посланик на Съединените щати в Япония и става един от най-известните познавачи на страната. Между многобройните му трудове са „Япония. Историята на една нация“ и „Японците“. ↑

Книга първа
Земя

Камбанката

Такедзо лежеше сред труповете. Бяха хиляди.

„Целият свят е обезумял“, помисли той замаяно. „Все едно съм мъртво листо, което се носи по есенния вятър“.

Самият той съвсем приличаше на безжизнените тела, които го заобикаляха. Опита се да вдигне глава, но успя да я помръдне едва на няколко пръста от земята. Не си спомняше някога да му е било толкова зле. „Откога ли съм тук?“, зачуди се.

Мухите го налетяха и забръмчаха около главата му. Искаше да ги отпъди, но не успя да събере сила даже да си вдигне ръката. Беше скована, почти трошлива, като цялото му тяло. „Трябва да съм тук отдавна“, помисли си, като шаваше с пръсти. Въобще и не предполагаше, че е ранен с два куршума, здраво заседнали в бедрото.

Ниски, тъмни облаци се носеха зловещо по небето. Снощи, някъде между полунощ и зазоряване, опустошителен дъжд напои равнината на Секигахара. Сега бе ранният следобед на петнадесетия ден от деветия месец на 1600 г. Въпреки че ураганът бе преминал, от време на време върху труповете и обърнатото нагоре лице на Такедзо се изливаше нов порой. Всеки път, когато завалеше, той като риба отваряше и затваряше уста и се опитваше да погълне капките. „Също като водата, с която измиват устата на умиращия“, мислеше си, докато се наслаждаваше на всяка капчица влага. Главата му беше вцепенена, а мислите — бягащи сенки на унеса.

Неговите бяха загубили. Знаеше само толкова. Кобаякава Хидеаки, когото смятаха за съюзник, тайно се споразумял с войската на Изтока и когато на свечеряване връхлетя върху хората на Ишида Мицунари, ходът на битката също се обърна. След това той нападна и отрядите на другите военачалници — Укита, Шимадзу и Кониши — и разгромът на Западната войска беше пълен. Само за половин ден борба въпросът кой ще управлява страната отсега нататък беше решен. Това бе Токугава Иеясу — могъщият даймио на Едо.

Образите на сестра му и на старите селяни се понесоха пред очите на Такедзо. „Умирам, помисли си той без дори нотка на тъга. Това ли било наистина?“ Усети как покоят на смъртта го привлича, точно като дете, притеглено от пламъка на огъня.

Внезапно един от околните трупове вдигна глава.

— Такедзо.

Образите в ума му изчезнаха. Сякаш изтръгнат от смъртта, той обърна глава към звука. Гласът, сигурен беше, на най-добрия му приятел. Събрал всички сили, повдигна се леко и изтръгна от гърдите си шепот, едва чут сред поройния дъжд.

— Матахачи, ти ли си?

После падна, притихна и се заслуша.

— Такедзо! Наистина ли си жив?

— Да, жив! — изкрещя той във внезапен прилив на възторг. — А ти? Най-добре и ти да не умираш. Да не си посмял!

Сега очите му бяха широко отворени, а по устните му играеше едва забележима усмивка.

— Не и аз! Не, господине.

Като се задъхваше, подпираше се на лакти и сковано влачеше крака след себе си, Матахачи пълзеше педя след педя към своя приятел. Посегна да хване ръката на Такедзо, но улови със своята само кутрето му. Като другари от детинство често се бяха клели един на друг с този жест. Той се примъкна по-наблизо и сграбчи цялата длан.

— Не мога да повярвам, че и ти си жив и здрав! Изглежда сме единствените оцелели.

— Не бързай да говориш. Още не съм опитал да се изправя на крака.

— Ще ти помогна. Да се махаме оттук!

Изведнъж Такедзо дръпна Матахачи към земята и изръмжа:

— Прави се на умрял! Задават се още неприятности!

Земята забоботи като котел. Като надничаха изпод длани, те наблюдаваха наближаващата вихрушка. След това вече бяха още по-наблизо — редици от смолисточерни конници, понесли се право насреща им.

— Копелета! Връщат се! — възкликна Матахачи и се вдигна на коляно, като че се готвеше да побегне.

Такедзо го сграбчи за глезена, като за малко не го счупи и го дръпна на земята.

Само след миг конете вече профучаваха край тях — стотици кални смъртоносни копита, които препускаха в боен ред и тъпчеха падналите самураи. Ездачите се нижеха с бойни викове на уста, с дрънчащи и звънтящи доспехи и оръжие.

Матахачи лежеше по корем със затворени очи и се надяваше, противно на всяка надежда, че няма да бъдат стъпкани, но Такедзо гледаше нагоре, без да мигне. Конете минаха толкова наблизо, че усетиха миризмата им. И после всичко свърши.

Като по чудо бяха останали невредими и незабелязани, няколко минути и двамата мълчаха, изумени и невярващи.

— Отново сме спасени! — възкликна Такедзо и протегна ръка към Матахачи.

Като все още се притискаше към земята, Матахачи бавно обърна глава и показа широка, леко трепереща усмивка.

— Някой е на наша страна, това е направо сигурно — дрезгаво рече той.

Много трудно, помагайки си един другиму, двамата приятели се изправиха на крака. Бавно, като куцукаха с преметнати през раменете ръце, си проправиха път през бойното поле до укритието на гористите хълмове. Там се строполиха на земята, но след като починаха малко, започнаха да търсят храна. Два дена изкараха с диви кестени и ядивни листа във влажните пещери на връх Ибуки. Това ги спаси да не умрат от глад, но Такедзо страдаше от болки в стомаха, а Матахачи червата направо го мъчеха. Нямаше храна да го засити, нямаше питие да утоли жаждата му, но дори и той усети силата си малко по малко да се връща.

Ураганът на петнадесети сложи края на есенните бури. Сега, само две нощи по-късно, студена, бяла луна се блещеше сурово от безоблачно небе.

И двамата знаеха колко е опасно да пътуват на ярката лунна светлина, под която сенките им биха изникнали като мишени пред случайния патрул, търсещ бегълци от сражението. Решението да рискуват беше на Такедзо. Матахачи беше в такова окаяно състояние, та повтаряше, че предпочита да го заловят, отколкото да упорства в опитите да върви и другарят му наистина не изглеждаше да има голям избор. Трябваше да продължат напред, но също така беше и ясно, че трябва да намерят място да се спотаят и да починат. Напредваха бавно натам, накъдето се надяваха да е градчето Таруи.

— Ще издържиш ли? — непрекъснато повтаряше Такедзо.

Придържаше на своето рамо ръката на приятеля си, за да му помага.

— Добре ли си? — Тежкото дишане на Матахачи го притесняваше. — Искаш ли да си починеш?

— Добре съм.

Матахачи се опитваше да говори храбро, но лицето му беше по-бледо от луната над тях. Даже като се подпираше на копието, той едва успяваше да мести крака.

Не спираше да се извинява.

— Съжалявам, Такедзо. Знам, че аз съм причината да се забавяме толкова. Наистина съжалявам.

Първите няколко пъти Такедзо просто го прекъсваше с „Остави това“. Най-накрая, щом спряха да починат, той се обърна към своя приятел и избухна:

— Виж какво, аз съм този, който трябва да се извинява. Аз съм, който поначало те въвлече във всичко това, спомняш ли си? Спомни си как ти разказах какво съм намислил, как най-сетне ще направя нещо, което наистина да впечатли баща ми. Никога не можах да понеса до последния си ден той да е сигурен, че от мен никога нищо няма да излезе. Щях да му покажа аз! Ха!

Бащата на Такедзо, Мунисай, някога бе служил при господаря Шимен от Ига. В мига, в който чу, че Ишида Мицунари събира войска, Такедзо беше убеден, че най-после е дошла неговата голяма възможност в живота. Баща му е бил самурай. Не е ли съвсем естествено той също да стане такъв? Копнееше да влезе в битка, да покаже на какво е способен, из селото като мълния да се разнесе мълвата, че той е обезглавил вражески пълководец. Отчаяно му се искаше да докаже, че е някой, с когото да се съобразяват и когото да уважават, а не просто селският непрокопсаник.

Такедзо напомни на Матахачи за всичко това и онзи кимна.

— Знам. Знам. Но и аз се чувствах по същия начин. Не беше само ти.

— Исках да дойдеш с мен — продължи Такедзо, — защото винаги всичко сме правили заедно. Но не направи ли майка ти нещо ужасно! Да крещи и да разправя на всички, че съм бил луд и че от мен нищо нямало да излезе! А и годеницата ти Оцу, и сестра ми, и всички останали, дето ревяха и викаха, че селските момчета трябвало да си останат на село. О, може би са си имали причини за това. И двамата сме единствени синове и ако ни убият, няма да има кой да продължи семействата. Но кой го е грижа? Това живот ли е?

Бяха се измъкнали от село незабелязани и бяха убедени, че нищо не ги дели вече от бойната слава. Когато стигнаха обаче до стана на Шимен, трябваше да се изправят лице в лице с действителността на войната. Направо им казаха, че независимо от това кои са били бащите им, няма да ги направят самураи — нито след една нощ, нито дори и след няколко седмици. За Ишида и останалите военачалници Такедзо и Матахачи бяха само двама загубени селяци, още почти деца, в ръцете на които съвсем случайно са попаднали две копия. Най-доброто, което можаха да си изпросят, беше позволението да останат като обикновени пехотинци. Техните отговорности, ако можеше да бъдат наречени така, се състояха в това да носят оръжието, котлите за ориз и останалата кухненска посуда, да косят трева, да работят по пътя и от време на време да ходят на разузнаване.

— Самураи, ха! — възкликна Такедзо. — Ама че смешка. Глава на пълководец ли?! Аз не успях даже до вражески самурай да се приближа, а какво остава за военачалник. Е, поне всичко свърши. И тъй, какво ще правим сега? Не мога да те изоставя съвсем сам тук. Направя ли го, никога вече няма да мога да погледна майка ти или Оцу в очите.

— Такедзо, аз не те обвинявам за кашата, в която се забъркахме. Не си виновен ти, че изгубихме. Ако някой трябва да се вини, това е онзи двуличник Кобаякава. Наистина ми се ще да ми падне в ръцете. Ще го убия, кучия му син!

Няколко часа по-късно стояха на края на малка равнина и гледаха морето от тръстики под тях, очукани и изпочупени от бурята. Никакви къщи. Никаква светлина.

Тук имаше и много трупове, проснати, както са нападали. Главата на един лежеше в някаква висока трева. Друг лежеше в някакво поточе. Тялото на трети пък се беше преплело по нелеп начин с един умрял кон. Дъждът бе отмил кръвта и на лунната светлина мъртвата плът напомняше рибени люспи. Навсякъде наоколо се носеше самотната есенна молитва на жетвари и щурци.

Струйка сълзи проряза бяла пътека надолу по мръсното лице на Матахачи. Той въздъхна като много болен човек.

— Такедзо, ако умра, ще се погрижиш ли за Оцу?

— За какво говориш?

— Чувствам се така, сякаш умирам.

— Е, щом така се чувстваш, сигурно ще умреш — сряза го Такедзо. Губеше търпение — искаше приятелят му да е по-силен, за да може да се опре на него от време на време, не във физическия смисъл на думата, а за кураж.

— Хайде, Матахачи! Не бъди такъв ревльо!

— Майка ми има кой да се грижи за нея, но Оцу е съвсем сама на този свят. Винаги е била. Толкова ми е мъчно за нея, Такедзо. Обещай ми, че ще се погрижиш за нея, ако мен ме няма.

— Вземи се в ръце! Хората не умират от чревно разстройство. Рано или късно ще открием къща и тогава ще те сложа да си легнеш и ще ти дам някакво лекарство. А сега престани с всичките тези дрънканици за умиране!

Малко по-нататък стигнаха до място, където купчините безжизнени тела имаха вид, сякаш е било изтребено цяло поделение. Двамата обаче вече бяха претръпнали от гледката на кръвта. Отпадналите им погледи приеха зрелището с хладно безразличие и те пак спряха да си починат.

Докато си поемаха дъх, чуха нещо да се движи между телата. И двамата се отдръпнаха ужасени и без да мислят се свиха надолу, изблещили очи и наострили сетива.

Фигурата се стрелна бързо напред като изненадан заек. Когато го уловиха с поглед, видяха, че човекът, който и да е, се придържа плътно към земята. Първоначално си помислиха, че е някой отделил се самурай и се приготвиха за опасна среща, но за тяхно удивление свирепият боец се оказа младо момиче. Изглеждаше тринадесет-четиринадесетгодишна и носеше кимоно с навити ръкави. Тясното оби около кръста й, макар на места закърпено, беше от златен брокат; тук сред труповете тя наистина представляваше странна гледка. Девойката обърна поглед и се втренчи подозрително в тях с хитри, котешки очи.

И Такедзо, и Матахачи се чудеха: какво за бога би могло да доведе това младо момиче, посред нощ, в обитаваното от призраци, застлано с трупове поле?

Известно време и двамата просто стояха, вперили на свой ред поглед в нея. После Такедзо се обади:

— Ти коя си?

Момичето премига няколко пъти, изправи се на крака и побягна.

— Стой! — изкрещя Такедзо. — Само искам да те попитам нещо. Не си отивай!

Но тя вече се бе изгубила, като проблеснала в нощта светкавица. Шумът от звънче заглъхна зловещо в тъмнината.

— Възможно ли е да беше дух? — заразсъждава Такедзо на глас, докато се взираше с празен поглед в тънката мъгла.

Матахачи потрепери и насила се засмя.

— Ако наоколо имаше някакви духове, щяха да са тези на войниците, струва ми се, а?

— Иска ми се да не бях я изплашил — каза Такедзо. — Тук някъде наоколо трябва да има село. Можеше да ни насочи.

Продължиха напред и изкачиха по-близкия от двата хълма пред тях. В долчинката от другата страна имаше блато, което се простираше на юг от връх Фува. И само на половин час път — светлина.

Щом доближиха селската къща, тя им се стори не съвсем обикновена. На първо място, беше оградена с дебела, пръстена стена. И още — портата бе почти величествена. Или поне останките от порта, защото тя беше стара и отчаяно се нуждаеше от поправка.

Такедзо се приближи до вратата и леко потропа.

— Има ли някой?

Не получи отговор и опита отново.

— Извинете, че ви безпокоим по това време, но приятелят ми е болен. Не искаме да ви създаваме неприятности — той просто има нужда от малко почивка.

Отвътре чуха шепот и малко след това — шума от нечие приближаване към вратата.

— Вие сте войници, изостанали от Секигахара, нали?

Гласът беше на младо момиче.

— Точно така — отвърна Такедзо. — Бяхме под предводителството на господаря Шимен от Ига.

— Махайте се! Ако ви открият тук, ще загазим.

— Чуйте, много съжаляваме, че трябва да ви безпокоим по този начин, но вървим много отдавна. Моят приятел се нуждае от почивка, това е всичко, и…

— Моля ви, вървете си!

— Добре, щом наистина така искате, но не бихте ли могли да дадете на приятеля ми малко лекарство? Стомахът му е толкова зле, че ни е трудно даже да се движим.

— Ами, не знам…

След миг-два чуха стъпки и някакъв лек звън, който се отдалечаваше в къщата и ставаше все по-слаб и по-слаб.

В същия миг забелязаха лице. Беше на един страничен прозорец — лице на жена — и ги беше наблюдавало през цялото време.

— Акеми — извика тя, — пусни ги. Те са пехотинци. Патрулите на Токугава няма да си губят времето с тези. За тях те са нищо.

Акеми отвори вратата и жената, която се представи като Око, дойде и изслуша разказа на Такедзо.

Разбраха се, че могат да пренощуват в навеса за дърва. За да укротят червата му, дадоха на Матахачи прегорен магнолиев прах и рядка оризова отвара с лукови стъбла. През следващите няколко дни той спа почти без прекъсване, докато Такедзо, който бдеше до главата му, с помощта на евтина ракия лекуваше раните от куршумите в бедрото си.

Една вечер, около седмица по-късно, Такедзо и Матахачи седяха и си говореха.

— Трябва да се занимават с нещо — отбеляза Такедзо.

— Хич не ме интересува какво правят. Доволен съм само, че ни прибраха.

Но любопитството на Такедзо вече беше възбудено.

— Майката не е толкова стара — продължи той. — Странно е, че двете живеят съвсем сами тук в планината.

— Хм. Не ти ли се струва, че момичето прилича малко на Оцу?

— Нещо у нея ме кара да се сещам за Оцу, но не мисля, че те си приличат наистина. И двете са хубави, това е. Какво, смяташ, правеше, когато я видяхме за първи път да пълзи посред нощ между всичките онези трупове? Това изглежда хич не я притесняваше. Ха! Още ми е пред очите. Лицето й беше толкова спокойно и ведро, като на онези кукли, дето ги правят в Киото. Ама че гледка!

Матахачи му направи знак да мълчи.

— Шшт! Чувам звънчето й.

Лекото потрепване на Акеми по вратата беше като почукването на кълвач.

— Матахачи, Такедзо — тихо подвикна тя.

— Да?

— Аз съм.

Такедзо стана и вдигна резето. Тя влезе с поднос лекарство и храна, и ги попита как са.

— Много по-добре, благодарение на теб и майка ти.

— Майка каза, че дори и да се почувствате по-добре, не трябва да говорите твърде високо или да излизате навън.

Такедзо отвърна и за двамата.

— Наистина съжаляваме, че ви създаваме толкова много грижи.

— О, няма нищо, само трябва да внимавате. Ишида Мицунари и някои от другите военачалници още не са заловени. Околността е наблюдавана много строго, а пътищата гъмжат от хора на Токугава.

— Така ли?

— Така че, макар да сте само пехотинци, майка казва, че ако ни заловят да ви укриваме, ще бъдем задържани.

— Няма да гъкнем — обеща Такедзо. — Дори ще покрия лицето на Матахачи с чердже, ако хърка много силно.

Акеми се усмихна, обърна се да си върви и каза:

— Лека нощ. Ще се видим сутринта.

— Чакай! — каза Матахачи. — Защо не поостанеш и не си поприказваш с нас?

— Не мога.

— И защо?

— Майка ще се сърди.

— Защо се притесняваш за нея? На колко си години?

— Шестнайсет.

— Дребна си за възрастта си, а?

— Благодаря ти, че ми каза.

— Къде е баща ти?

— Нямам вече баща.

— Извинявай. Тогава, как живеете?

— Правим мокса.

— Лекарството, дето се гори върху кожата, за да се прогони болката?

— Да, тукашната мокса е прочута. През пролетта берем див пелин на връх Ибуки. През лятото го сушим, а през есента и зимата го правим на мокса. Продаваме го в Таруи. Хората идват отвсякъде само и само да си го купят.

— Предполагам, че за тая работа не ви е необходим мъж тук.

— Е, ако това е всичко, което искахте да научите, аз ще тръгвам.

— Почакай, само още една секунда — каза Такедзо. — Имам още един въпрос.

— Е?

— Онази нощ, нощта, когато ние дойдохме тук, видяхме едно момиче на бойното поле и то приличаше досущ на теб. Ти беше, нали?

Акеми бързо се извърна и отвори вратата.

— Какво правеше там?

Тя тръшна вратата зад себе си и докато тичаше към къщата, малката камбанка звънтеше със странен, непостоянен ритъм.

Гребенът

Три лакътя и осем-девет педи на ръст, Такедзо беше висок за хората от онова време. Тялото му беше като на великолепен жребец: силно и гъвкаво, с дълги, мускулести крайници. Устните му бяха налети и алени, а дебелите му черни вежди щяха да са рошави, ако не бяха така съвършено очертани. Като продължаваха доста над външния край на очите, те само подчертаваха неговата мъжественост. Съселяните му викаха „детето на дебела година“, израз, използван само за деца с по-едри от обикновено черти. Макар с нищо да не бе обиден, прякорът въпреки това го откъсна от другите младежи и поради тази причина в първите години доста го притесняваше.

Макар че никога не беше използван по отношение на Матахачи, същият израз би могъл да се приложи и към него. Малко по-нисък и по-набит от Такедзо, той беше с гърди като буре, с обло лице и създаваше впечатлението за добродушие, ако не и за откровена палячовщина. Големите му, леко изпъкнали очи имаха навика да се движат, когато говори и повечето шеги по негов адрес се въртяха около приликата му с жабите, които крякат неспирно през летните нощи.

И двамата младежи бяха в разцвета на юношеството си и затова бързо се съвземаха след всички болки. Докато се излекуват напълно раните на Такедзо, Матахачи вече не го сдържаше в затвора им. Взе да крачи из дървения навес и непрекъснато се оплакваше, че са като в клетка. Той неведнъж направи грешката да каже, че се чувства като щурец във влажна, тъмна дупка, като така сам се изложи на язвителните забележки на Такедзо, че за жабите и щурците се предполага да харесват такава обстановка за живот. Изглежда Матахачи беше започнал да надзърта в къщата, защото един ден той се наклони към другаря си по килия, като че ли да съобщи нещо съдбовно важно.

— Всяка вечер — сериозно прошепна той, — вдовицата си слага пудра на лицето и се разкрасява!

Лицето на Такедзо придоби изражението на дванайсетгодишно момче, което мрази момичетата и което съзира изневяра — бурен интерес към „тях“ — у най-добрия си приятел. Матахачи се бе оказал предател и погледът, насочен към него, беше, без съмнение, изпълнен с погнуса.

Матахачи започна да ходи в къщата и да седи до огнището с Акеми и нейната младолика майка. След три-четири дни бъбрене и шеги с тях, общителният гост стана почти част от семейството. Престана да се връща в навеса за дърва дори и през нощта, а в редките случаи, когато го правеше, устата му лъхаше на саке и той се опитваше да изкуши Такедзо да влезе в къщата, като възхваляваше хубавия живот само на няколко крачки от него.

— Ти си луд! — вбесен отговаряше Такедзо. — Заради теб ще ни убият, или поне ще ни заловят. Ние загубихме, ние сме бегълци, не можеш ли да го проумееш? Трябва да бъдем много внимателни и да се спотайваме, докато нещата се уталожат.

Както и да е, той скоро се измори от опитите да спори с приятеля си, който така обичаше забавленията, и вместо това започна да го прекъсва с резки отговори:

— Не обичам саке — или понякога: — Тук навън ми харесва. Уютно е.

Но на Такедзо също му дотягаше вече да седи затворен. Беше неистово отегчен и най-накрая започна да дава признаци на слабост.

— Наистина ли е безопасно? — питаше той. — Околността, искам да кажа? Никакви следи от съгледвачи? Сигурен ли си?

След като беше погребан цели двайсет дни в навеса за дърва, най-сетне той се появи, като полужив от глад военнопленник. Кожата му имаше полупрозрачен, восъчен, мъртвешки вид, още по-явен, когато се изправи до своя зачервен от слънцето и сакето приятел. Той примижа срещу ясното синьо небе, протегна широко ръце и се прозя сладко. Когато най-сетне великанската му уста се затвори, се видя, че през цялото време веждите му са останали свъсени. Лицето му имаше разтревожено изражение.

— Матахачи — сериозно каза той, — ние се натрапваме на тези хора. Те поемат голям риск, като ни държат тук. Мисля, че трябва да си тръгваме за вкъщи.

— Предполагам, че си прав — отвърна Матахачи. — Но те не пускат никого да мине границата на областта без проверка. Според вдовицата и двата пътя — и до Исе, и до Киото — са невъзможни. Тя казва да не мърдаме оттук, докато не падне снегът. И момичето така казва. То е убедено, че трябва да се крием, а знаеш, че то излиза навън всеки ден.

— И ти наричаш това, дето седиш пред огъня и пиеш, криене?

— Разбира се. Знаеш ли какво направих? Онзи ден няколко от хората на Токугава — те още търсят генерал Укита — слухтяха наоколо. Отървах се от копелетата, като просто излязох и ги поздравих.

При това вече очите на Такедзо се разшириха от почуда, а Матахачи се разсмя гръмко, та чак коремът му се разтресе. Когато кикотът премина, той продължи:

— По-безопасно е да седиш навън на открито, отколкото да се свиваш в бараката за дърва, да се ослушваш за стъпки и да се побъркваш. Това се опитвам да ти кажа.

Матахачи отново се преви от смях, а Такедзо сви рамене.

— Може би си прав. Така навярно е най-добре.

Той продължаваше да има своите опасения, но след този разговор се премести в къщата. Око, която очевидно обичаше да има около себе си хора, по-точно мъже, ги накара да се чувстват напълно у дома си. От време на време обаче тя ги стряскаше, като предлагаше някой от тях да се ожени за Акеми. Това изглежда вълнуваше повече Матахачи, отколкото Такедзо, който просто не обръщаше внимание на предложението или го посрещаше с шеговита забележка.

Беше сезонът на сочните, ароматни мацутаке, които растат в подножието на боровите дървета и Такедзо се отпусна дотолкова, че да ходи да бере големите гъби по гористия склон точно зад къщата. Акеми с кошница в ръка търсеше от дърво на дърво. Всеки път, когато доловеше миризмата им, невинният й глас отекваше из гората.

— Такедзо, тук! Много са!

Той береше някъде наблизо и неизменно отвръщаше:

— И тук има много.

През клоните на боровете есенното слънце се процеждаше върху тях на тънки, коси снопове светлина. Килимът от борови иглички под хладния покров на дърветата беше мек, прашен и розов. Когато се уморяха, Акеми го предизвикваше и се кикотеше:

— Хайде да видим кой има повече!

— Аз — самодоволно отвръщаше винаги той, при което тя започваше да изучава кошницата му.

Този ден не беше по-различен от останалите.

— Ха-ха! Знаех си аз! — извика тя.

Радостно ликуваща, както могат да бъдат само младите момичета, без следа от свенливост или превзета скромност, тя се наведе над кошницата му.

— В твоите имаш и няколко отровни!

След което тя изхвърли отровните гъби, всъщност без да ги брои една по една на глас, но с толкова бавни и нарочни движения, че даже със затворени очи Такедзо трудно можеше да ги пренебрегне. Тя ги мяташе докъдето стигне. Когато приключи със занятието си, вдигна поглед, а младото й лице сияеше от задоволство.

— Я виж сега колко повече от тебе имам!

— Става късно — промърмори Такедзо. — Да се връщаме в къщи.

— Сърдиш се, защото изгуби, нали така?

Тя като фазан се спусна на бегом по планинския склон, но внезапно се закова на място, а тревога помрачи лицето й. Приближавайки се напреки през дъбравата, посред склона се появи мъж-канара; крачките му бяха широки и лениви, а искрящите очи бяха насочени право към крехкото момиче пред него. Изглеждаше ужасяващо див. Всичко във вида му сочеше борба за оцеляване, от него ясно лъхаше войнственост — свирепи рошави вежди и дебела, извита горна устна, тежка сабя, ризница и наметало от животинска кожа.

— Акеми! — изрева той, като се приближи още до нея.

Ухили се широко, като откри ред жълти, развалени зъби, но лицето на Акеми продължаваше да изразява единствено и само ужас.

— Вкъщи ли си е твоята чудна майчица? — попита мъжът с превзета язвителност.

— Да — дойде писклив отговор.

— Хубаво, като се прибереш вкъщи, искам да й предадеш нещо. Ще го направиш ли?

Гласът му звучеше подигравателно учтиво.

— Да.

Сега неговият говор стана груб.

— Кажи й, че на мен такива не ми минават, да се опитва да изкарва пари зад гърба ми. Кажи й, че скоро ще намина за моя дял. Разбра ли ме?

Акеми не отвърна нищо.

— Тя може би си мисли, че не знам за това, но човекът, на когото е продала вещите, дойде право при мен. Обзалагам се, че и ти си ходила при Секигахара, нали, малката?

— Не, разбира се, че не! — немощно възрази момичето.

— Е, няма значение. Само й предай това, което ти казах. Ако пак се опита да ме излъже, ще я изритам от околията.

Изгледа за миг свирепо детето и после се помъкна в посока на мочурището.

Такедзо откъсна очи от отдалечаващия се непознат и погледна загрижено Акеми.

— Кой по дяволите беше тоя?

С все още треперещи устни Акеми отвърна едва-едва:

— Казва се Цуджикадзе. От село Фува е.

Гласът й беше не повече от шепот.

— Той е мародер, нали?

— Да.

— За какво се сърди толкова?

Тя стоеше, без да отговори.

— Няма да те издам на никого — увери я той. — Не можеш ли поне да ми кажеш?

Акеми, явно съсипана, изглежда търсеше думи. Изведнъж тя се облегна на гърдите на Такедзо и замоли:

— Обещаваш ли, че няма да кажеш на никого?

— На кого мога да кажа? На самураите на Токугава?

— Спомняш ли си нощта, когато ме видяхте за първи път? При Секигахара?

— Разбира се, че си спомням.

— Е, още ли не си се сетил какво правех?

— Не, не съм мислил за това — каза той с безизразно лице.

— Ами, крадях!

Тя го погледна отблизо, като преценяваше как приема това.

— Крадеше?

— След битка излизам на бойното поле и обирам нещата от мъртвите войници: саби, украсени ножници, торбички за тамян — всичко, което можем да продадем.

Отново вдигна очи към него, за да открие неодобрение, но лицето му не показваше нищо.

— Страх ме е — въздъхна тя и трезво добави: — Но парите ни трябват за храна и ако кажа, че не искам да отида, мама побеснява.

Слънцето беше още доста високо на небето. Акеми предложи на Такедзо да седнат в тревата. През боровете погледите им стигаха чак долу до къщата в мочурището.

Такедзо кимна сам на себе си, като че ли пресмяташе нещо. Малко след това каза:

— Тогава онази история за дивия пелин, който берете в планината… Дето го правите на мокса. Всичко това лъжа ли беше?

— О, не. Правим и това! Но за мама трябват толкова пари. Никога не бихме могли да се изхраним само с моксата. Когато татко беше жив, живеехме в най-голямата къща на селото, най-голямата във всичките седем села на Ибуки, всъщност. Имахме много прислужници и мама винаги имаше красиви неща.

— Баща ти търговец ли беше?

— О, не. Беше предводител на местните разбойници.

Очите на Акеми светнаха от гордост. Явно вече не се притесняваше от неодобрението на Такедзо и даде воля на истинските си чувства. Стисна челюсти и сви малките си пръсти в юмручета.

— Оня Цуджикадзе Тема, дето ей сега го срещнахме, той уби татко. Така разправят всички.

— Искаш да кажеш, че баща ти е бил убит?

Тя кимна мълчаливо и не можа да се сдържи да не заплаче, а Такедзо почувства как дълбоко в него нещо започва да се топи. Първоначално не изпита кой знае какво съчувствие към момичето. Макар и по-дребна от повечето шестнайсетгодишни, през повечето време тя говореше като зряла жена и от време на време правеше резки движения, които караха човек да застане нащрек. Но когато сълзите закапаха от дългите й мигли, изведнъж той се разтопи от жалост. Искаше да я прегърне и да я защити.

Все пак тя не беше момиче, което да е получило нещо поне подобно на добро възпитание. Че не съществува по-благородно занятие от това на баща й, явно беше нещо, в което тя никога не се е усъмнила. Майка й я беше убедила, че е съвсем нормално да разсъблича трупове, не за да яде, а за да живее хубаво. Мнозина най-долнопробни крадци не биха приели такава задача.

През дългите години на междуособици се беше стигнало дотам всички мързеливи безделници в областите да започнат да преживяват по този начин. Хората малко или повече привикнаха с това. Когато избухваше война, местните военни величия дори се възползваха от услугите им, като ги възнаграждаваха щедро за подпалването на вражеските продоволствени припаси, за разпространяването на лъжливи слухове, за кражба на коне от противниковия лагер и други подобни. Най-често услугите им биваха купувани, но дори и когато това не ставаше, всяка война предлага изобилие от възможности; освен това, докато тършуваха сред труповете за скъпоценности, понякога те дори си докарваха и награда за убиването на самураи, на чиито глави просто са попаднали и са ги взели. Една голяма битка даваше възможност на тези безогледни грабители да живеят добре цели шест месеца или дори година.

В най-размирните времена дори простият селянин и дървар се бяха научили да използват човешкото нещастие и кръвопролитието. Битката в покрайнините на тяхното село можеше и да попречи на тези прости хорица да работят, но те находчиво се бяха приспособили към обстановката и бяха открили как като лешояди да прибират останките от човешкия живот. Отчасти поради тези натрапвания професионалните крадци упражняваха строг надзор над принадлежащите на всекиго от тях територии. Неотменим закон беше, че нарушителите, значи бандитите, които пресекат междата на по-могъщите бандити, не могат да се измъкнат ненаказани. Онези, които се осмеляваха да престъпят предполагаемите права на тези главорези, ги грозеше жестоко отмъщение.

Акеми потрепери и каза:

— Какво ще правим? Хората на Тема са на път насам, знам го със сигурност.

— Не се притеснявай — окуражи я Такедзо. — Ако наистина се появят, ще ги поздравя лично.

Когато слязоха от планината, над езерото вече се бе спуснал здрач и всичко беше спокойно. Ивица дим от огъня на банята в къщата пълзеше по върха на редица високи папури като виеща се по въздуха змия. Око, привършила с поставянето на нощния си грим, стоеше на задната врата, без да прави нищо. Като видя дъщеря си да се приближава редом с Такедзо, тя извика:

— Акеми, какво правиш навън толкова късно?

В погледа и гласа й имаше строгост. Момичето, което вървеше разсеяно, се стресна. То бе по-чувствително към настроенията на майка си, отколкото към каквото и да било друго на света. Майката не само беше възпитала тази чувствителност, но и се беше научила да я използва, да движи дъщеря си като кукла, само с един поглед или жест. Акеми бързо остави Такедзо и като видимо се изчерви, изтича напред в къщата.

На следващия ден Акеми разказа на майка си за Цуджикадзе Тема. Око побесня.

— Защо не ми каза веднага? — крещеше тя, като се щураше насам-натам като луда, скубеше си косите, вадеше разни неща от чекмеджета и шкафове и ги трупаше накуп насред стаята.

— Матахачи! Такедзо! Помогнете ми! Трябва да скрием всичко!

Матахачи отмести една посочена от Око дъска и се покатери над тавана. Мястото между тавана и гредите не беше много. Човек едва можеше да пропълзи вътре, но то служеше чудесно за целта на Око, като навярно и за тази на споминалия се неин съпруг. Такедзо, стъпил на едно столче между майката и дъщерята, започна да подава едно по едно разни неща на Матахачи. Ако не беше изслушал разказа на Акеми предишния ден, щеше да го изуми разнообразието от вещи, които сега виждаше.

Такедзо знаеше, че двете се занимават с това от отдавна, но дори и така да беше, бе удивително колко много са събрали. Имаше кинжал, един пискюл от копие, ръкав от ризница, шлем без връхната част, миниатюра, походен олтар, будистка броеница и прът от знаме… Имаше даже и лакирано седло, красиво изработено и богато украсено със злато, сребро и седефена инкрустация.

Матахачи надничаше от отвора в тавана с озадачено изражение на лицето.

— Това всичко ли е?

— Не, има още едно нещо — каза Око и се втурна навън.

Върна се след секунда, като носеше дълга четири стъпки сабя от черен дъб. Такедзо понечи да я вдигне към протегнатите ръце на Матахачи, но тежестта, извивката, безупречния баланс на оръжието го впечатлиха толкова дълбоко, че не можа да се откъсне от него.

Обърна се към Око с плах израз на лицето.

— Дали не мога да я задържа? — попита той.

В очите му се четеше непозната уязвимост. Погледна надолу към краката си, сякаш за да покаже, че знае, че не е направил нищо, с което да заслужи сабята.

— Наистина ли я искаш? — меко попита тя, с майчински нотки в гласа.

— Да… Да… Наистина!

Макар че не каза точно, че може да я задържи, тя се усмихна, на бузата й се образува трапчинка и Такедзо разбра, че сабята е вече негова. Матахачи скочи от тавана и изфуча от завист. Той докосна с жаден поглед сабята, което накара Око да се засмее.

— Виж как се цупи малкият мъж, защото не получи подарък!

Тя се опита да го успокои, като му подари красива кожена кесия, украсена с ахатови мъниста. Матахачи не се зарадва кой знае колко много. Очите му продължаваха да бягат към сабята от черен дъб. Чувствата му бяха засегнати и сега кесията не можеше да укроти неговата уязвена гордост.

Докато съпругът й беше жив, Око явно бе придобила навика всяка вечер да си взима спокойна, гореща баня, да се гримира, след което да си пийва по малко саке. Накратко, тя отделяше за личния си тоалет същото количество време, както и най-скъпо платената гейша. Това не беше лукс, който обикновените хора могат да си позволят, но Око настояваше на него и дори беше научила Акеми да следва същия начин на живот, макар че на момичето той се струваше отегчителен, а причините за него — непонятни. Майката не само обичаше да живее добре, тя беше решила твърдо да остане вечно млада. Онази вечер, докато седяха около вдълбаното в пода огнище, Око наля саке на Матахачи и се опита да убеди Такедзо и той да си пийне малко. Когато отказа, тя постави чашата в ръката му, хвана го за китката и насила го накара да я вдигне до устните си.

— Мъжете трябва да могат да пият — скара му се тя. — Ако не можеш да го направиш сам, аз ще ти помогна.

От време на време Матахачи я поглеждаше неспокойно. Доловила неговия поглед, Око започна да се държи с Такедзо все по-свойски. Тя сложи закачливо ръка върху коляното му и започна да си тананика позната любовна песен.

На Матахачи вече му дойде много. Той се обърна внезапно към Такедзо и избоботи:

— Скоро трябва да тръгваме.

Това имаше желаното въздействие.

— Но… но… къде ще отидете? — запъна се Око.

— Връщаме се в Миямото. Майка ми е там, а така също и годеницата ми.

Изненадана само за секунда, Око бързо си възвърна самообладанието. Очите й се свиха до две цепки, усмивката й замръзна, а гласът й стана злъчен.

— Е, моля да приемете моите извинения, че съм ви задържала, че ви приех вкъщи и че ви накарах да се чувствате като у дома си. Щом има момиче, което да те чака, най-добре е да побързаш. Ни най-малко не съм искала да ви бавя!

Откакто получи дъбовата сабя, Такедзо въобще не се разделяше с нея. Доставяше му неописуемо удоволствие просто да я държи. Често пъти здраво стискаше дръжката или прокарваше тъпия й край по дланта си, само за да усети съвършеното съотношение на извивката и дължината. Когато спеше, той я притискаше към тялото си. Хладният допир на дървесната повърхност до бузата му напомняше за пода на доджото, където през зимата се беше упражнявал в саблен бой. Това почти безупречно както за изкуство, така и за убиване оръдие събуди у него борбения дух, който бе наследил от своя баща. Такедзо обичаше майка си, но тя бе напуснала бащата и отишла другаде, още докато той беше съвсем малък, оставяйки го с Мунисай — деспотичен военен, който не би знаял как да разглези едно дете даже и в невероятния случай, че поискаше да го направи. В присъствието на баща си момчето винаги изпитваше неудобство и уплаха, и никога не бе спокойно. Деветгодишен, бе толкова зажаднял за една ласкава дума от майка си, че избяга от къщи и измина целия път до областта Харима, където тя живееше. Такедзо никога не разбра защо майка му и баща му са се разделили, но на тази възраст обяснението не би помогнало кой знае колко. Тя се беше омъжила за друг самурай, от когото имаше още едно дете.

Щом стигна до Харима, малкият беглец не губи време и отиде право при майка си. Тогава тя го заведе в залесената част зад местния храм, така че да не ги видят и там, с очи, пълни със сълзи, го прегърна силно и се опита да му обясни, защо трябва да се върне при баща си. Такедзо никога не забрави тази сцена; всяка една подробност от нея щеше да остане запечатана в съзнанието му, докато е жив.

Естествено, веднага щом научи за изчезването на сина си, Мунисай, какъвто си беше самурай, изпрати хора да го намерят и върнат. Беше ясно, къде е отишло детето. Върнаха Такедзо в Миямото като наръч дърва — завързан за гърба на неоседлан кон. Вместо поздрав, Мунисай го нарече нагло копеле и в граничеща с пристъп ярост го шиба с пръчка дотогава, докогато сам се измори. По-ясно от всичко останало Такедзо запомни злобата, с която баща му изрече заплахата:

— Ако още веднъж отидеш при майка ти, ще се откажа от теб.

Не много дълго след тази случка Такедзо научи, че майка му се е разболяла и умряла. Като следствие от тази смърт той се превърна от тихо, меланхолично дете в селския пройдоха. Дори и Мунисай най-накрая се уплаши. Когато отиде с пръчка при момчето, то го посрещна с дървена сопа. Единственият, който се осмеляваше да му излезе насреща, беше Матахачи, също син на самурай; всички останали деца се подчиняваха на заповедите на Такедзо. По времето, когато стана на дванадесет-тринадесет години, той беше висок почти колкото възрастен мъж.

Една година някакъв странстващ майстор на сабята на име Арима Кихеи издигна обшито със злато знаме и предложи да посрещне съперници от селото. Такедзо го уби без ни най-малко усилие и така си спечели похвала за храбростта от съселяните си. Високото им мнение за него обаче беше съвсем краткотрайно, тъй като колкото повече растеше, толкова по-необуздан и груб ставаше. Мнозина го мислеха за жесток и скоро, където и да се появеше, хората се държаха на разстояние от него. Отношението му към тях започна да отразява тяхната студенина.

Когато баща му, суров и безмилостен както винаги, най-сетне умря, жестокостта на Такедзо нарасна дори още повече. Ако не беше неговата по-голяма сестра Огин, Такедзо сигурно щеше да се замеси в нещо вече наистина сериозно, заради което разгневена тълпа да го изгони от селото. За щастие той обичаше сестра си и безсилен пред сълзите й, обикновено правеше това, което тя каже.

Отиването на война с Матахачи беше повратната точка за Такедзо. То посочи, че по някакъв начин той иска да заеме мястото си в обществото редом с другите мъже. Разгромът при Секигахара внезапно скърши тези надежди и момчето отново бе погълнато от тъмната действителност, от която мислеше, че е избягало. И въпреки това, Такедзо беше младеж, благословен с онова блажено безгрижие, което се ражда само по време на война. Докато спеше, лицето му ставаше кротко като на пеленаче, съвършено необезпокоявано от мисли за утрото. Той имаше свои блянове, наяве или насън, но бе понесъл съвсем немного действителни разочарования. Започнал с толкова малко, имаше още по-малко да губи и макар че в известен смисъл приличаше на дърво без корен, беше и свободен от всичко, което да го сдържа.

Като дишаше тежко и равномерно, стиснал здраво дървената си сабя, в този момент Такедзо може и да сънуваше — лека усмивка играеше по устните му, докато видения на нежната му сестра и на мирния му роден край като планински водопад се сипеха пред неговите затворени, покрити с гъсти мигли очи. Око, с лампа в ръка, се вмъкна в стаята му.

— Какво спокойно лице — зачуди се тя тихо, после посегна и леко докосна с пръсти устните му.

Изгаси лампата и легна до него. Извивайки се като котка, тя се приближаваше все повече и повече до тялото му. Избеленото й лице и шарената й нощница — наистина твърде младежки за нея — останаха скрити в тъмнината. Единственият шум, който се чуваше, беше този от росата, капеща по перваза на прозореца.

— Дали още е девствен — зачуди се тя, като посегна да махне дървения му меч.

В мига, в който го докосна, Такедзо скочи на крака и изкрещя:

— Крадец! Крадец!

Око падна върху лампата си, която се заби в рамото и гърдите й. Такедзо извиваше ръката й без капчица милост. Тя изпищя от болка. Учуден, той я пусна.

— О, ти ли си. Помислих, че е крадец.

— О-о-о! — простена Око. — Заболя ме!

— Съжалявам. Не знаех, че си ти.

— Ти не си знаеш силата. За малко да ми откъснеш ръката.

— Казах, че съжалявам. Какво правиш тук, между другото?

Без да обръща внимание на невинната му забележка, тя бързо се съвзе от болката в ръката и се опита да увие същата около врата му, като изгука:

— Няма нужда да се извиняваш. Такедзо…

Леко прокара опакото на дланта си по бузата му.

— Ей! Какво правиш? Ти луда ли си? — извика той, като се отдръпна назад от ръката й.

— Не вдигай толкова шум като смахнат. Знаеш какво чувствам към теб.

Тя продължи да се опитва да го милва, а той посягаше срещу нея като човек, нападнат от рояк пчели.

— Да, и съм ти много благодарен. Никога няма да забравим колко добри бяхте с нас двамата, приютихте ни и всичко останало.

— Нямам предвид това, Такедзо. Говоря за чувствата ми на жена — хубавото, топло чувство, което изпитвам към теб.

— Чакай малко — каза той и скочи. — Ще запаля лампата!

— О, как можеш да си толкова жесток! — захленчи тя, като пак понечи да го прегърне.

— Не прави това! — възмутено извика той. — Престани! Наистина го мисля!

Нещо в гласа му, нещо напрегнато и рязко, уплаши Око и спря пристъпа й.

Такедзо усещаше как костите му треперят, а зъбите тракат. Никога не се беше сблъсквал с такъв страшен съперник. Дори когато при Секигахара вдигна очи към препускащите покрай него коне, сърцето му не туптеше така. Седеше свит от страх в ъгъла на стаята.

— Иди си, моля те — каза. — Върни се в твоята стая. Иначе ще викна Матахачи. Ще събудя цялата къща.

Око не се помръдна. Седеше там в тъмното, като дишаше тежко и го гледаше с присвити очи. Нямаше да се остави да бъде отблъсната.

— Такедзо — отново изгука тя. — Не разбираш ли как се чувствам?

Той не отговори.

— Не разбираш ли?

— Да, но разбираш ли аз как се чувствам, издебнат докато спя, изплашен до смърт и смачкан от тигър в тъмното?

Сега беше неин ред да мълчи. Тих шепот, почти ръмжене се изтръгна дълбоко от гърлото й. Всяка една сричка беше изречена отмъстително.

— Как можеш да ме поставяш в такова положение?

— Аз тебе ли?

— Да. Това е унизително.

И двамата бяха толкова възбудени, че не бяха забелязали чукането на вратата, което явно продължаваше от известно време. Сега ударите се прекъснаха от викове.

— Какво става там вътре? Глухи ли сте? Отворете вратата!

В цепнатината между плъзгащите се кепенци се появи светлина. Акеми вече беше будна. После стъпките на Матахачи затупаха към тях и се чу гласът му:

— Какво става?

Сега вече от коридора, Акеми извика притеснено:

— Мамо! Вътре ли си? Моля те, отговори ми!

Око изпълзя слепешката до своята стая, която беше точно до тази на Такедзо и се обади оттам. Мъжете отвън явно бяха разбили капаците и се втурнаха в къщата. Когато стигна стаята с огнището, тя видя шест-седем чифта широки рамене, наблъскани в съседната кухня с пръстен под. Кухнята беше една стъпка по-надолу, тъй като бе направена на по-ниско ниво от останалите стаи.

— Цуджикадзе Тема е — извика един от мъжете. — Дайте светлина!

Мъжете с топуркане влязоха в основната част на къщата. Дори не спряха да си свалят сандалите, явен признак на грубиянство. Започнаха да тършуват навсякъде — в шкафовете, чекмеджетата, под дебелото сламено татами върху пода. Тема се настани величествено до огнището и се зае да наблюдава как хората му тършуват поред из стаите. Наслаждаваше се на това да издава заповеди, но скоро изглежда се умори от собственото си бездействие.

— Това продължава твърде много — изръмжа той, като тупна с юмрук върху татамито. — Една част трябва да е тук. Къде е?

— Не знам за какво говориш — отговори Око и невъзмутимо скръсти ръце на корема си.

— Не на мен тия, жено! — ревна той. — Къде е? Знам, че е тук.

— Нямам съвършено нищо.

— Нищо?

— Нищо.

— Е, ами, може да нямаш. Може да са ме осведомили погрешно…

Той я изгледа внимателно, като дърпаше и чешеше брадата си.

— Достатъчно, момчета! — изрева.

Междувременно Око бе седнала в другата стая, а плъзгащата се врата стоеше широко отворена. Гърбът й беше към него, но дори и така тя изглеждаше предизвикателно, сякаш му казва, че може да продължи и да търси, където поиска.

— Око — дрезгаво извика той.

— Какво искаш? — дойде леден отговор.

— Какво ще кажеш да пийнем по малко?

— Искате ли малко вода?

— Не ме предизвиквай… — закани се разбойникът.

— Сакето е там. Изпийте го, щом искате.

— О, Око — рече той поомекнал, почти с възхищение пред нейната непреклонна упоритост. — Не бъди такава. Не съм ти идвал на гости от толкова отдавна. Така ли се държиш със стар приятел?

— И то какви гости!

— Хайде, успокой се. Да ти кажа, донякъде ти си виновна. От твърде много различни хора чувам какво прави „вдовицата на моксаджията“, за да приема, че всичко е лъжа. Чувам, че изпращаш хубавата си дъщеря да обира трупове. Така, и защо ще прави тя такова нещо?

— Покажи ми доказателствата! — изкрещя тя. — Къде ти е доказателството!

— Ако имах намерение да го намеря, нямаше да предупредя Акеми. Знаеш правилата на играта. Това е моя територия и трябва да предприема действия да претърся къщата ти. Иначе всеки ще си помисли, че може да му се размине за същото нещо. И какво ще стане тогава с мен? Трябва да се защитя, нали разбираш?!

Тя го гледаше и непреклонно мълчеше, с глава полуобърната към него и гордо вирнати брадичка и нос.

— Е, този път няма да те накажа. Но запомни добре — с теб съм особено добър.

— Добър с мен? Кой, ти ли? Ама че смешка!

— Око — примами я той, — ела и ми налей да пийна.

Когато тя не даде ни най-малък знак, че ще се помръдне, той избухна.

— Побъркана кучка! Не разбираш ли, че ако си добра с мен, няма да живееш повече така?

Поуспокои се, след което я посъветва:

— Премисли още веднъж.

— Предавам се пред любезността ви, господине — дойде жлъчният отговор.

— Не ти ли харесвам?

— Отговори ми само на едно: кой уби съпруга ми? Предполагам, очакваш да ти повярвам, че не знаеш?

— Ако искаш да си отмъстиш на който и да е било, ще се радвам да ти помогна. По всякакъв начин.

— Не се прави на глупак!

— Какво искаш да кажеш с това?

— Ти явно чуваш толкова много от хората. Те не са ли ти казали, че точно ти си човекът, който го е убил? Не си ли чул, че Цуджикадзе Тема е убиецът? Всички други го знаят. Може да съм вдовица на мародер, но не съм паднала толкова ниско, че да се задявам с убиеца на мъжа си.

— Трябваше да го кажеш, нали — не можа да се стърпиш, а!

Със скръбен смях той на една глътка пресуши чашата саке и си наля нова.

— Знаеш ли, наистина не трябва да говориш такива неща. Не е полезно за здравето ти, нито за това на хубавата ти дъщеря.

— Ще отгледам Акеми както трябва и когато се омъжи, ще се заема да ти отмъстя. Запомни ми думата!

Тема се разсмя, раменете и цялото му тяло се затресоха като резен фасулена каша. След като погълна всичкото саке, което можа да намери, той даде знак на един от хората си, застанал в ъгъла на кухнята с копие, подпряно отвесно на рамото.

— Ей, ти там — прогърмя гласът му, — отмести малко от дъските на тавана с върха на копието си!

Мъжът направи каквото му бе заповядано. Докато се разхождаше из стаята и ръчкаше в тавана, скъпоценните придобивки на Око западаха на пода като градушка.

— Точно както подозирах — рече Тема, като стана тромаво на крака. — Виждате ли, момчета? Доказателствата! Тя наруши правилата, няма съмнение. Изведете я навън и я накажете, както заслужава.

Мъжете се приближиха към стаята с огнището, но изведнъж се спряха. Око стоеше на вратата неподвижно като статуя, като че ли ги предизвикваше да се опитат да й посегнат. Тема, слязъл в кухнята, извика нетърпеливо:

— Какво чакате? Доведете я тук.

Нищо не се случи. Око продължи да гледа към мъжете долу, а те стояха като вцепенени. Тема реши да поеме нещата в свои ръце. Като цъкаше с език, се отправи към Око, но и той се закова на място пред вратата. Прави зад Око, невидими от кухнята, стояха двама млади мъже със свирепо изражение на лицата. Такедзо държеше дървената сабя ниско, насочена така, че да натроши пищялите на първия, който се приближи и на всеки, достатъчно глупав да го последва. От другата страна стоеше Матахачи, вдигнал сабя високо във въздуха, готов да я стовари върху първия врат, който дръзне да се подаде през вратата. Акеми не се виждаше никъде.

— Така било значи — изпъшка Тема, като изведнъж си спомни случката в планината. — Този го видях оня ден с Акеми — човека с пръчката. Кой е другият?

Нито Матахачи, нито Такедзо казаха дума, като дадоха ясно да се разбере, че възнамеряват да отговорят с оръжието си. Напрежението нарасна.

— В тази къща не се предполага да има мъже — изрева Тема. — Вие двамата… Вие трябва да сте от Секигахара! По-добре внимавайте — предупреждавам ви.

Никой от двамата дори не трепна.

— По тези земи няма човек, който да не знае името на Цуджикадзе Тема! Ще ви покажа какво правим с войниците бегълци.

Мълчание. Тема направи на хората си знак да се махнат. Един от тях отстъпи назад точно в огнището насред пода. Той изскимтя и падна в него, като вдигна чак до тавана порой искри от горящия огън; само след секунди стаята се напълни цялата с пушек.

— А-а-а-а!

В мига, в който Тема се хвърли напред в стаята, Матахачи замахна с две ръце надолу със сабята си, но по-възрастният мъж беше твърде бърз за него и ударът се отплесна във върха на ножницата му. Око се беше прикрила в най-близкия ъгъл, а Такедзо чакаше с водоравно насочена дъбова сабя. Той се прицели в краката на Тема и замахна с всичка сила. Острието профуча в тъмнината, но не се чу шум от удар. По някакъв начин този мъж-канара беше подскочил нагоре тъкмо навреме и падайки, се метна върху Такедзо с мощта на каменен блок.

Такедзо сякаш се бореше с мечка. Това беше най-силният човек, с който някога бе влизал в двубой. Тема го сграбчи за гърлото и му нанесе два-три удара, които го накараха да си помисли, че черепът му ще се счупи. После Такедзо успя да си поеме дъх и изпрати Тема във въздуха. Онзи се блъсна в стената, като разклати къщата и всичко в нея. Когато Такедзо вдигна дървената сабя, за да я стовари върху главата на Тема, мародерът се претърколи, скочи на крака и побягна, следван плътно по петите от своя противник.

Момчето твърдо бе решило да не остави Тема да избяга. Би било опасно. Беше напълно сигурен — когато го залови, няма да го остави недоубит. Щеше да се погрижи у него съвсем сигурно да не остане и дъх живот.

Такъв беше Такедзо по природа — човек на крайностите. Дори като малко дете в кръвта му имаше нещо диво, нещо, което го връщаше назад към свирепите воини на древна Япония, нещо толкова грубо, колкото и чисто. То не познаваше нито светлината на цивилизацията, нито облагородяването на знанието. Нито пък сдържаността. Това беше природна черта и точно тя винаги беше възпирала бащата да хареса момчето. По присъщия на военното съсловие начин, Мунисай беше опитал да обуздае свирепостта на сина си, като го наказва жестоко и често, но въздействието от тази усмирителна мярка беше, че направи момчето още по-диво, като глиган, истинската свирепост на който се проявява, щом го лишат от храна. Колкото повече селяните презираха младия грубиян, толкова по-властно се държеше той с тях.

Когато детето на природата стана мъж, то се отегчи да се перчи из селото, като че ли то му принадлежи. Твърде лесно беше да стряска плахите селяни. Започна да мечтае за по-големи неща. Секигахара му даде първия урок за това какво представлява светът. Младежките му заблуди бяха разбити — не че ги беше имал кой знае колко наистина. Никога не би му минало през ума да се натъжава заради това, че се е провалил в първото си „истинско“ начинание, или пък да разсъждава върху трудното бъдеще. Още не знаеше значението на самообладанието и прие цялото кърваво нещастие леко.

А сега, съвсем непредвидено, налиташе на наистина голяма риба — Цуджикадзе Тема, главатаря на мародерите! Това беше противникът, с когото бе мечтал да се сблъска при Секигахара.

— Страхливец! — извика той. — Изправи се и се бий!

Такедзо се носеше като светкавица през черното като рог поле и непрекъснато крещеше подигравателно. Десет крачки напред, Тема бягаше като крилат. Косата на Такедзо буквално беше изправена, а вятърът с вой свистеше покрай ушите му. Беше щастлив — по-щастлив, отколкото е бил през целия си живот. Колкото повече тичаше, толкова по се приближаваше до някаква чисто животинска самозабрава.

Скочи върху гърба на Тема. Кръв шурна под острието на дървената сабя и смразяващ писък прониза тихата нощ. Тромавата фигура на мародера тупна тежка като олово на земята и се претърколи. Черепът се разтроши на парчета, а очите изскочиха от орбитите. След още два-три тежки удара върху тялото, изпочупени ребра се показаха през кожата.

Такедзо вдигна ръка и попи реки от пот от челото си.

— Доволен ли сте, предводителю? — победоносно попита той.

Тръгна безгрижно назад към къщата. Някой попаднал в този миг на мястото свидетел би могъл да си помисли, че е на вечерна разходка, без нито една грижа на този свят. Чувстваше се свободен от всякакви угризения и знаеше, че ако другият мъж беше победил, самият той сега щеше да лежи там мъртъв.

От тъмнината долетя гласът на Матахачи.

— Такедзо, ти ли си?

— Да — глухо отвърна той. — Какво има?

Матахачи дотича при него и обяви задъхан:

— Убих един. Ами ти?

— И аз убих един.

Матахачи вдигна сабя, цялата в кръв чак до ширита на дръжката, изправи гордо рамене и каза:

— Другите избягаха. Тия крадливи копелета не ги бива много в боя! Не им стиска! Могат да се изправят само срещу труповете, ха! Истинска равностойна борба — няма що, ха-ха-ха.

И двамата бяха омазани в кръв и доволни като двойка добре нахранени котенца. Като бъбреха щастливо, те се насочиха към лампата, която светеше в далечината — Такедзо с кървавата си пръчка, Матахачи — със своята кървава сабя.

Един безстопанствен кон пъхна глава през прозореца и огледа къщата. Пръхтенето му събуди двамата спящи. Като изруга животното, Такедзо го перна леко по носа. Матахачи се протегна, прозина се и отбеляза колко добре е спал.

— Слънцето е вече доста високо — каза Такедзо.

— Мислиш, че е следобед ли?

— Не може да бъде!

След здравия сън събитията от предишната нощ бяха напълно забравени. За тези двамата съществуваше само днес и утре.

Такедзо изтича зад къщата и се разсъблече до кръста. Наведе се до чистия, хладен планински поток и наплиска лицето, намокри косата и изми гърдите и гърба си. Погледна нагоре и вдиша дълбоко няколко пъти, сякаш се опитваше да погълне слънчевата светлина и всичкия въздух на небето. Матахачи влезе сънливо в стаята с огнището, където поздрави весело Око и Акеми.

— Е, защо двете прекрасни дами сте с такива кисели лица?

— Наистина ли?

— Да, определено. Изглеждате така, сякаш и двете сте в траур. Защо сте толкова мрачни? Ние убихме убиеца на мъжа ти и така хубаво натупахме хората му, че скоро няма да го забравят.

Не беше трудно да се проумее учудването на Матахачи. Той си мислеше, че вдовицата и дъщеря й ще се зарадват на новината за смъртта на Тема. Всъщност, предишната нощ, когато за пръв път чу за това, Акеми заръкопляска с ръце от радост. Но Око отпърво изглеждаше обезпокоена, а днес, прегърбена унило до огъня, бе даже по-зле на вид.

— Какво ти е? — попита той, докато си мислеше, че тя е жената, на която е най-трудно да се угоди на тоя свят.

„Ама че благодарност!“, помисли си още, отпи от горчивия чай, който Акеми му беше сипала и приклекна на земята. Око се усмихна изнурено, със завист към младите, които не знаят как върви светът.

— Матахачи — уморено каза тя. — Ти явно не разбираш. Тема имаше стотици поддръжници.

— Естествено. Негодниците като него винаги имат. Ние не се страхуваме от хората, които следват такива като него. Щом можахме да убием него, тогава защо да се боим от по-дребните риби? Ако се опитат да ни нападнат, Такедзо и аз просто ще…

— … просто няма нищо да направите! — прекъсна го Око.

Матахачи сви рамене и попита:

— Кой казва това? Докарай колкото искаш от тях! Те не са нищо друго, освен купчина червеи. Или си мислиш, че Такедзо и аз сме страхливци и че просто ще се измъкнем на пръсти и ще избягаме? За какви ни вземаш?

— Вие не сте страхливци, но сте деца! Дори и за мен. Тема има по-млад брат, на име Цуджикадзе Кохеи, и ако той тръгне след вас, и двамата заедно нищо няма да може да сторите срещу него!

Това не бяха от приказките, които Матахачи особено обичаше да слуша, но докато Око говореше, започна да си мисли, че тя може би има право. Цуджикадзе Кохеи очевидно има голяма група последователи около Ясугава в Кисо и не само това: той е голям майстор на бойните изкуства и необикновено умел в това да изненадва противниците си. Дотук никой, за когото Кохеи на всеослушание е обявил, че ще го убие, не е доживял спокойно живота си. За логиката на Матахачи, едно беше човек да те нападне на открито, а съвсем друго — ако се нахвърли отгоре ти, докато дълбоко спиш.

— Това ми е слабото място — призна той. — Спя като пън.

Докато седеше, стиснал брадичка и мислеше, Око стигна до извода, че не им остава нищо друго, освен да изоставят къщата и сегашния си начин на живот и да заминат някъде надалеч. Тя попита Матахачи какво ще правят двамата с Такедзо.

— Ще го обсъдя с него — отвърна Матахачи. — Чудя се къде ли е отишъл.

Той излезе навън и се озърна, но не го видя никъде наоколо. След известно време закри очи, вгледа се в далечината и съзря Такедзо да язди в подножието на планината неоседлания безстопанствен кон, който ги беше събудил с цвиленето си.

„Нищо не го тревожи на тоя свят“, помисли си Матахачи, леко сърдит и със завист. Сви ръце пред устата си и извика:

— Ей, ти! Върни се! Трябва да поговорим.

Малко по-късно лежаха заедно на тревата, преживяха стръкчета и обсъждаха какво да правят по-нататък.

— Значи мислиш, че трябва да си вървим вкъщи? — каза Матахачи.

— Да, така мисля. Не можем вечно да останем при тези две жени.

— Не, предполагам, че не можем.

— Не обичам жените.

Поне за това Такедзо беше сигурен.

— Добре. Да тръгваме тогава.

Матахачи се обърна по гръб и погледна към небето.

— След като вече сме го решили, искам да тръгваме. Изведнъж осъзнах колко много ми липсва Оцу и колко много искам да я видя. Погледни там горе! Онзи облак там, който изглежда точно като нейния профил. Виж! Онази част е точно като косата й, след като я е измила.

Матахачи риташе с крака в земята и сочеше небето. Такедзо следеше с поглед отдалечаващата се фигура на коня, който току-що бе пуснал. Като много от скитниците, които живеят по полята, дивите коне му се струваха добродушни създания. На раздяла те не искат нищо; просто тихо изчезват някъде сами.

Акеми ги повика от къщата за вечеря. Те се изправиха.

— Тичай! — извика Такедзо.

— Ти гониш! — допълни Матахачи.

Акеми плесна с ръце от радост, когато двамата един след друг се втурнаха през високата трева, оставяйки гъста прашна диря след себе си.

След вечеря Акеми се натъжи. Току-що беше научила, че двамата мъже са решили да се връщат у дома. Весело беше да са в къщата й и тя искаше това да продължи вечно.

— Глупачка! — сгълча я майка й. — Защо тъжиш толкова?

Око си слагаше грима все така старателно както винаги и докато се караше на момичето, се вгледа в Такедзовото отражение в огледалото. Той улови погледа й и внезапно си припомни силния аромат на нейната коса в нощта, когато се промъкна в стаята му.

Матахачи, свалил голямата стъкленица със саке от една полица, тупна до Такедзо и, сякаш той е господарят на къщата, се зае да пълни малка манерка. Тъй като това беше последната им нощ заедно, възнамеряваха да се напият до насита. Око изглежда полагаше особени грижи за лицето си.

— Да не оставим и една капка неизпита! — рече тя. — Няма смисъл да го оставяме тук на плъховете.

— Или червеите! — обади се Матахачи.

Без време опразниха три големи стъкленици. Око се облегна на Матахачи и започна да го гали така, че Такедзо извърна глава от неудобство.

— Аз… аз… не мога да вървя — бръщолевеше пияна Око.

Матахачи я придружи до постелката, а главата й тежко се опираше на рамото му. Веднъж стигнала дотам, тя се обърна към Такедзо и каза злобно:

— А ти, Такедзо, ти си спи там сам. Ти обичаш да спиш сам. Не е ли така?

Без нито дума той легна там, където беше. Беше много пиян, а и бе прекалено късно.

Когато се събуди, вече бе ден. В мига, в който отвори очи, усети нещо, което му подсказа, че къщата е празна. Нещата, които Око и Акеми бяха събрали предишния ден за пътуването, бяха изчезнали. Нямаше дрехи, нямаше сандали… нямаше го и Матахачи.

Извика, но отговор не последва, нито пък го очакваше. Една празна къща има особено излъчване. Нямаше никой нито на двора, нито зад къщата, нито в навеса за дърва. Единствената следа от предишните обитатели беше един яркочервен гребен, оставен до чучура на чешмата.

— Матахачи е свиня! — помисли си той.

Помириса гребена и си припомни как Око се беше опитала да го прелъсти неотдавна.

— Това — помисли си, — е нещото, което погуби Матахачи.

Самата мисъл го накара да закипи от гняв.

— Глупак! — извика той на глас. — Ами Оцу? Какво смяташ да правиш с нея? Не беше ли изоставяна достатъчно много пъти вече, прасе такова?

Стъпка евтиния гребен под краката си. Щеше му се да завие от ярост, не заради себе си, а от съжаление за Оцу. Толкова ясно си представяше как чака в селото.

Докато седеше неутешим в кухнята, дивият кон надникна равнодушно през вратата. Като разбра, че Такедзо няма да го погали по ноздрите, той се отдалечи към мивката и се зае мързеливо да лиже няколко полепнали по нея зърна ориз.

Празникът на цветята

През 17 век пътят през Мимасака беше нещо като главна транспортна артерия. Той тръгваше от Тацуно в областта Харима и се виеше през местност, пословично известна като „низ планини“. Също като коловете, бележещи границата между Мимасака и Харима, пътят следваше привидно безкрайна редица от хребети. Пътниците, излизащи от прохода Накаяма, се озоваваха над долината на река Айда, където, често пъти за тяхна изненада, виждаха доста голямо село.

В действителност Миямото беше по-скоро куп разпръснати селца, отколкото истинско село. Една група къщи лежеше по продължението на реката, друга се беше сгушила още по-нагоре по хълмовете, а трета стоеше насред равните поля, които бяха каменисти и следователно — трудни за оране. Общо взето, за село от онова време броят на къщите бе внушителен.

До преди около година господарят Шимен от Ига беше държал хора в една крепост на не повече от час път нагоре по реката — малка в сравнение с останалите крепости, тя все пак привличаше постоянен поток занаятчии и търговци. Още по на север се намираха сребърните рудници Шикодзака, сега вече поизчерпани, но примамвали някога работници от близо и далеч.

Пътниците, които отиваха от Тотори до Химеджи или от Таджима през планините до Бидзен, естествено използваха пътя. Също толкова естествено бе да се спират в Миямото. То притежаваше екзотичната атмосфера на село, посещавано често от жителите на няколко области и можеше да се похвали не само с кръчма, а и с магазин за облекло. Приютяваше и групичка жени на нощта, които, с белосани по модата гушки, кръжаха на обичайното си място като бели прилепи под някоя стряха. Това бе селището, което Такедзо и Матахачи напуснаха, за да идат на война.

Загледана в покривите на Миямото под себе си, Оцу седеше и мечтаеше. Тя беше дребничко момиче, с бяла кожа и лъскава черна коса. Тънките кости и крехките крайници й придаваха аскетичен, почти безплътен вид. Противно на набитите и червендалести селски момичета, които работеха на оризищата долу, движенията на Оцу бяха изящни. Тя вървеше грациозно, протегнала дългия си врат и изправила високо глава. Сега, кацнала на края на терасата на храма Шиподжи, бе досущ като порцеланова статуетка.

Подхвърлено дете, отгледано в този планински храм, тя беше придобила прелестна сдържаност, която рядко можеше да се открие у шестнадесетгодишно момиче. Отчуждеността й от другите девойки на нейната възраст, а така също и от хората, които работят на полето, беше придала на нейния поглед вглъбено, сериозно изражение, което отблъскваше мъжете, свикнали с лекомислени жени. Годеникът й Матахачи беше само с една година по-голям от нея. Откакто предишното лято напуснаха с Такедзо Миямото, Оцу не беше чула нищо за него. През първия и дори втория месец от новата година тя копнееше за една поне дума от него, но сега наближаваше четвъртият. Не смееше повече да се надява.

Погледът й лениво се премести към облаците горе и в ума й бавно се роди една мисъл. „Скоро ще стане цяла година.“

— Сестрата на Такедзо също не е чула нищо за него. Глупаво би било да си мисля, че някой от тях още е жив.

От време на време казваше това на някой, като копнееше, почти молеше с глас и поглед другия човек да й възрази, да й каже да не се предава. Но никой не обръщаше внимание на нейните въздишки. За простоватите селяни, вече свикнали с присъствието на хората на Токугава в скромната крепост на Шимен, не съществуваше никаква причина на тоя свят да си мислят, че двамата са оцелели. Нито един домашен на господаря Шимен не се беше върнал от Секигахара, но това само можеше да се очаква. Те бяха самураи; бяха изгубили. Не биха искали да се покажат пред хората, които са ги познавали. А обикновени пехотинци? Не беше ли в реда на нещата те да се върнат вкъщи? Ако бяха оцелели, нямаше ли вече отдавна да са го направили?

— Защо — чудеше се Оцу, така, както се беше чудила безброй пъти преди това, — защо мъжете отиват на война?

Обичаше да седи сама на терасата на храма и да мисли върху немислимото. Унесена в тъжни блянове, тя можеше да остане там с часове. Изведнъж мъжки глас, който викаше „Оцу!“, нахлу в нейния остров на спокойствие.

Момичето вдигна поглед и видя млад мъж да се приближава към нея откъм кладенеца. Единственото му облекло беше набедрена превръзка, която едва-едва изпълняваше предназначението си, а загорялата му кожа блестеше като тъмното злато на стара будистка статуя. Беше дзен-монахът, дошъл преди около три-четири години от областта Таджима. Оттогава живееше в храма.

— Най-после пролет — говореше си той доволно. — Но пролетта не е само добро. В момента, в който стане малко топло и тези коварни въшки нападат страната. Опитват се да я превземат, също като Фудживара но Мичинага — онзи хитър регент негодник.

Млъкна малко, после продължи с монолога си:

— Току-що си изпрах дрехите, но къде за бога да изсуша това парцаливо старо наметало? Не мога да го окача на сливата. Това ще бъде светотатство, обида към природата, да покрия тези цветове. Ето ме — човек с вкус, а не мога да намеря място да закача това наметало! Оцу! Заеми ми прът за сушене на пране.

Като се изчерви при вида на оскъдно облечения монах, тя извика:

— Такуан! Не можеш просто да се разхождаш полугол наоколо, докато ти изсъхнат дрехите!

— Тогава ще ида да спя. Става ли така?

— О, ти си невъзможен!

Монахът вдигна една ръка към небето, а другата насочи надолу към земята и придоби позата на миниатюрните статуи на Буда, които веднъж в годината поклонниците мажат със специален чай.

— Всъщност, трябваше да изчакам до утре. Тъй като е осми, рожденият ден на Буда, можеше да стоя така и да оставя хората да ми се кланят. Щом излеят сладкия чай върху мен, щях да ги стресна, като си оближа устните.

С набожно изражение на лицето той произнесе първите думи на Буда:

— „На небето горе и на земята долу само аз съм свят.“

При този не особено успешен опит Оцу избухна в смях.

— Изглеждаш точно като него, да знаеш!

— Разбира се. Аз съм живото въплъщение на принц Сидхартха.

— Тогава стой съвсем неподвижно. Не мърдай! Ще ида да донеса малко чай и да го излея върху теб.

В този момент една пчела поде пристъп срещу главата на монаха и позата му на превъплъщението тутакси премина в бъркотия от размахани ръце. Пчелата, забелязала отвор в свободно вързаната набедрена превръзка, се шмугна вътре, а Оцу се преви от смях. От пристигането на Такуан Сохо, което беше името, дадено му след като стана свещеник, дори и за сдържаната Оцу почти нямаше ден, в който да не се развесели от нещо, което той направи или каже. Изведнъж обаче тя спря да се смее.

— Не мога да си губя повече времето така. Имам да върша важни неща!

Докато тя пъхаше малките си бели нозе в сандалите, монахът я попита невинно:

— Какви неща?

— Какви неща? И ти ли си забравил? Малката ти пантомима тъкмо ме подсети. Трябва да приготвя всичко за утре. Старият свещеник ме помоли да набера цветя, за да украси цветния храм. После трябва да подредя всичко за миропомазването. А довечера трябва да направя сладкия чай.

— Къде ще ходиш да береш цветя?

— Долу на реката, в ниското на полето.

— Ще дойда с теб.

— Без никакви дрехи?

— Ти никога няма да успееш да набереш достатъчно цветя сама. Трябва ти помощ. Освен това, човек се ражда без дрехи. Голотата е неговото естествено състояние.

— Може и така да е, но на мен не ми изглежда естествено. Наистина предпочитам да ида сама.

С надеждата да се измъкне от него Оцу забърза към задната част на храма. Тя завърза кошница на гърба си, взе един сърп и се измъкна през страничната врата, но когато само след няколко мига се обърна, видя монаха плътно зад себе си. Сега Такуан се беше увил в голям парцал, от онези, които хората използват, за да носят завивките си.

— Така повече ли ти харесва? — попита я той ухилен.

— Разбира се, че не. Изглеждаш смешно. Хората ще си помислят, че си се побъркал!

— Защо?

— Няма значение. Само не върви до мен!

— Досега изглежда нямаше нищо против да вървиш до мъж.

— Такуан, ти си ужасен!

Тя побягна напред, а монахът я последва с крачки, които подхождаха на Буда, слизащ от Хималаите. Парцалът, в който се бе омотал, плющеше диво на вятъра.

— Не се сърди, Оцу! Знам, че те дразня. Между другото, обожателите ти няма да те харесват, ако се цупиш много.

На около осем-деветстотин метра от храма по бреговете на река Айда бяха нацъфтели в изобилие пролетни цветя. Оцу остави кошницата си на земята и сред море от пърхащи пеперуди започна да върти сърпа на широки кръгове, като косеше цветята близо до корените им.

След известно време Такуан се замисли.

— Колко спокойно е тук — въздъхна той, а гласът му звучеше едновременно набожно и по детски. — Защо, когато бихме могли да изживеем живота си в пълен с цветя рай, всички ние предпочитаме да плачем и страдаме, да се губим във водовъртеж от страсти и ярост и да се измъчваме в пламъците на ада? Надявам се поне на теб да не ти се наложи да минеш през всичко това.

Оцу, която пълнеше ритмично кошницата си с жълти цветове, с пролетни хризантеми, маргарити, макове и виолетки, отвърна:

— Вместо да проповядваш, Такуан, по-добре внимавай за оси.

Той кимна и въздъхна отчаяно.

— Не говоря за пчели, Оцу. Просто искам да ти предам учението на Буда за съдбата на жените.

— Съдбата на точно тази жена не ти влиза в работата!

— О, ти грешиш! Мое задължение като свещеник е да се бъркам в живота на хората. Съгласен съм, че е натрапническа работа, но не е по-безполезна, отколкото работата на търговеца, шивача, дърводелеца или самурая. Съществува, защото има нужда от нея.

Оцу омекна.

— Предполагам, че си прав.

— Вярно е, разбира се, че от около три хиляди години духовенството не е в добри отношения с жените. Нали разбираш, будизмът учи, че жените са зли. Демони. Пратеници на ада. Прекарал съм години наред заровен в свещените книги, така че не е случайно, че ти и аз през цялото време се караме.

— И защо, според твоите свещени книги, жените са зли?

— Защото мамят мъжете.

— А мъжете не мамят ли и те жените?

— Да, но… самият Буда е бил мъж.

— Да не би да казваш, че ако беше жена, щеше да е точно обратното?

— Разбира се, че не! Как би могъл Буда въобще да бъде демон!

— Такуан, това няма никакъв смисъл.

— Ако верските учения бяха просто с най-обикновен смисъл, тогава нямаше да имаме нужда от пророците, за да ни ги предават.

— Ти пак твоята си знаеш и изопачаваш всичко, както на теб ти изнася!

— Типична забележка на жена. Защо ме нападаш лично?

Тя отново спря да коси със сърпа, а на лицето й се четеше безкрайна досада.

— Хайде стига, Такуан. Днес нямам настроение за това.

— Мълчи, жено!

— Ти си този, който само говори.

Такуан затвори очи, сякаш да я призове към търпение.

— Нека се опитам да ти обясня. Когато Буда бил млад, той седял под свещеното смокиново дърво, където женските демони ден и нощ го съблазнявали. Естествено, не си е създал добро мнение за жените. Но дори и така да е, бидейки всеопрощаващ, на времето си той взел и няколко жени-послушници.

— Защото е помъдрял или е изкуфял?

— Не богохулствай! — остро я предупреди той. — А не забравяй и Бодхисатвата Нагарджуна, който мразел — искам да кажа, страхувал се от жените точно колкото и Буда. Дори и той стигна чак дотам, че да похвали четири вида жени: послушните сестри, любящите куртизанки, добрите майки и покорните слугини. Неведнъж превъзнасял добродетелите им и съветвал мъжете такива жени да си взимат за съпруги.

— Послушни сестри, любящи куртизанки, добри майки и покорни слугини… виждам, че сте измислили всичко в изгода на мъжете.

— Е, това е съвсем естествено, нали? В древна Индия мъжете са били почитани повече, а жените — по-малко дори в сравнение с Япония. Както и да е, бих искал да чуеш съвета, който Нагарджуна дава на жените.

— Какъв съвет?

— Той казва: „Жено, омъжи се не за мъж…“

— Това е смешно!

— Остави ме да довърша. Той казва: „Жено, омъжи се за истината.“

Оцу го погледна недоумяващо.

— Не разбираш ли? — попита той и махна с ръка. — „Омъжи се за истината“ означава, че ти не трябва да се увличаш по смъртното, а трябва да търсиш вечното.

— Но, Такуан — нетърпеливо попита Оцу, — какво е „истината“?

Такуан отпусна две ръце и погледна към земята.

— Сега като се замисля — рече той унесено, — и аз самият не съм много сигурен.

Оцу избухна в смях, но Такуан не й обърна внимание.

— Едно нещо знам със сигурност. Ако се приложи за твоя живот, да се омъжиш за правдата ще рече, че не трябва да мислиш да заминеш в града и там да родиш слаби, изнежени деца. Трябва да останеш на село, там, където принадлежиш, и вместо това да отгледаш добро и здраво потомство.

Оцу нетърпеливо вдигна сърпа.

— Такуан — сряза го тя, вече извън търпение, — ти тук да ми помагаш да берем цветя ли дойде или не?

— Разбира се. Затова съм тук.

— В такъв случай, престани да опяваш и грабвай този сърп.

— Добре, щом наистина не искаш духовните ми напътствия, няма да ти ги натрапвам — рече той, като се преструваше на засегнат.

— Докато ти се занимаваш с работата, аз ще изтичам до къщата на Огин да видя дали е свършила обито, което трябва да нося утре.

— Огин? Сестрата на Такедзо? Срещал съм я, нали? Тя не идва ли веднъж с теб в храма? — той пусна сърпа. — Ще дойда с теб.

— В този вид?

Такуан се престори, че не я е чул.

— Тя сигурно ще ни предложи чай. Умирам от жажда.

Съвсем отпаднала от спора с монаха, Оцу кимна леко и двамата заедно тръгнаха по речния бряг.

Огин беше двайсет и пет годишна жена, смятана вече не в разцвета на младостта, но в никакъв случай не беше грозна. Макар че името, с което се ползваше брат й, донякъде отблъскваше нейните обожатели, тя не страдаше от липса на предложения. Уравновесеният й нрав и доброто й възпитание веднага се забелязваха от всеки. Беше отхвърлила всички предложения досега поради единствената причина, че искаше още известно време да се погрижи за своя малък брат.

Къщата, в която живееше, беше построена от баща им, Мунисай, когато отговаряше за военното обучение на рода Шимен.

Като награда за отличната си служба той бе удостоен с честта и привилегията да приеме името Шимен. Надвиснала над реката, къщата беше заобиколена от висока пръстена ограда на каменна основа и беше твърде голяма за нуждите на един обикновен самурай от областите. Макар и някога внушителна, сега тя беше грохнала. От покрива бяха покарали диви ириси, а оградата на доджото, където някога Мунисай преподаваше бойни изкуства, бе цялата омазана с бели лястовичи изпражнения.

Мунисай изпадна в немилост, изгуби положението си и умря като беден човек, нещо нерядко във време на смут. Скоро след смъртта му неговите слуги напуснаха, но тъй като всички бяха родом от Миямото, много от тях продължаваха да се отбиват. В такива случаи те носеха пресни плодове, чистеха неизползваните стаи, пълнеха съдовете за вода, метяха пътеката и по безброй други начини помагаха да се поддържа старата къща. Освен това и си говореха сладко с Мунисаевата щерка.

Когато Огин, която шиеше в една от вътрешните стаи, чу да се отваря задната врата, тя естествено предположи, че е някой от тези бивши прислужници. Потънала в работата си, жената подскочи, когато Оцу я поздрави.

— О! Ти ли си! Изплаши ме. Тъкмо довършвам обито ти. Нали ще ти трябва за церемонията утре?

— Да. Огин, искам да ти благодаря за всичко, което правиш. Трябваше сама да си го ушия, но в храма имаше толкова много работа, никога нямаше да ми стигне времето.

— Радвам се, че мога да помогна. Имам повече време, отколкото ми трябва. Ако не съм заета с нещо, се замислям за нерадостни неща.

Оцу вдигна глава и зърна домашния олтар. На него, в малка чинийка, трептеше свещ. На неясната светлина от нея тя видя два тъмни, внимателно изрисувани надписа. Бяха залепени на дъсчици, а пред тях бяха положени вода и цветя:

На покойния Шимен Такедзо, 17 годишен.

На покойния Хониден Матахачи, същата възраст.

— Огин — разтревожено каза Оцу. — Получила ли си вест, че са убити?

— Ами, не… Но какво друго да мислим? Приела съм го. Сигурна съм, че са намерили смъртта си при Секигахара.

Оцу яростно заклати глава.

— Не казвай това! Ще донесе нещастие! Те не са мъртви, не са! Знам, че в скоро време ще се появят.

Огин погледна ръкоделието си.

— Сънуваш ли Матахачи? — меко попита тя.

— Да, непрекъснато. Защо?

— Това доказва, че е мъртъв. Аз не сънувам нищо друго, освен брат си.

— Огин, не говори така! — Оцу се втурна към олтара и откъсна надписите от дъските им. — Ще махна тези неща. Те просто сами ще докарат най-лошото.

Докато гасеше свещта, по лицето й се стекоха сълзи. Това не я задоволи и тя сграбчи цветята и купата с вода и се втурна през съседната стая на терасата, където метна цветята колкото можа по-надалеч и изля водата през парапета. Тя се изсипа точно върху главата на Такуан, който клечеше на земята долу.

— А-ай-й! Студено е! — изпищя той, като подскочи и опита да си изсуши главата с края на парцала, с който се беше увил. — Какво правиш? Дойдох тук за чаша чай, а не за баня!

Оцу започна да се смее, докато от очите й не избликнаха нови сълзи, сълзи на веселие.

— Съжалявам, Такуан. Наистина. Не те видях.

За извинение тя му донесе чая, който той чакаше. Когато пак влезе вътре, Огин, загледана втренчено към терасата, попита:

— Кой е този?

— Странстващият монах, който живее сега в храма. Онзи мръсният! Срещна го един ден с мен, спомняш ли си? Лежеше по корем на слънцето, стиснал главата си с ръце и гледаше в земята. Когато го попитахме какво прави, той каза, че въшките му имали състезание по борба. Каза, че ги е обучил да го забавляват.

— О, той ли!

— Да, той. Казва се Такуан Сохо.

— Странен е.

— Това е меко казано.

— Какво е това, в което е облечен? Не ми прилича на свещеническа роба.

— Не е. Това е чувал.

— Чувал ли? Особняк. На колко е години?

— Казва, че е на трийсет и една, но понякога се чувствам като по-възрастната му сестра, толкова е глуповат. Един от свещениците ми каза, че въпреки външния вид той е отличен монах.

— Предполагам, че е възможно. Не можеш винаги да съдиш за хората по външността им. Откъде е?

— Роден е в областта Таджима и започнал да се обучава за свещеник на десет години. После, около четири години по-късно, влязъл в храма на дзен-ордена Риндзаи. След като напуснал, станал последовател на някакъв учен свещеник от Дайтокуджи и пътувал с него до Киото и Нара. По-късно е учил при Гудо от Миошинджи, Ито от Сенан и цял куп други известни свети мъже. Прекарал е ужасно много време в учене!

— Може би затова има нещо различно в него.

— В Нансоджи го направили платен свещеник — додаде Оцу — и с указ на императора е бил назначен за игумен на Дайтокуджи. Никога от никого не съм научила защо, а и той никога не говори за миналото си, но поради някаква причина избягал оттам само след три дни.

Огин поклати глава.

Оцу продължи:

— Казват, че известни военачалници като Хосокава и благородници като Карасумару много пъти се опитвали да го придумат да се задържи едно място. Дори предложили да построят за него храм и да дарят пари за поддържането му, но него просто не го е грижа за такова нещо. Казва, че предпочита да скита по селата като просяк и само въшките да са му дружина. Мисля, че е сигурно малко смахнат.

— Може от негова гледна точка ние да не сме наред.

— Той точно това и казва!

— Колко дълго ще остане тук?

— Няма как да разбереш. Той има навика да се появява един ден и на следващия да изчезва.

Такуан беше застанал на съседната тераса и извика:

— Чувам всичко, което си говорите!

— Ами ние не си говорим нищо лошо — отвърна весело Оцу.

— И да си говорите, не ме е грижа, стига да ви е забавно. Нямам обаче нищо против да ми дадете малко сладки да си хапна с чая.

— Казвах ли ти — каза Оцу. — През цялото време е такъв.

— Какво ще рече това „такъв“? — В очите на Такуан просветна пламъче. — Ами какво да кажа за вас? Седите там с вид, сякаш и мравка не можете да убиете, а всъщност сте много по-жестоки и безсърдечни, отколкото аз когато и да е съм бил.

— А, наистина ли? И как така съм жестока и безсърдечна?

— Ами оставяш ме без нищо, само на чай, докато седиш и се вайкаш, че си била загубила любимия си — ето как!

Камбаните на Дайшоджи и Шиподжи биеха. Отмерените удари започнаха веднага подир изгрев-слънце и продължиха да отекват на пресекулки дълго след пладне. Сутринта към храмовете се проточи непрекъснато шествие — момичета в червени оби, търговски съпруги, облечени в по-убити цветове и тук-там по някоя старица в тъмно кимоно, повела за ръка внучетата си. Малката главна зала на Шиподжи беше препълнена с богомолци, но младежите между тях изглежда бяха дошли повече за да оглеждат крадешком Оцу, отколкото за да участват в службата.

— Ето я, тук е — прошепна един.

— По-хубава от всякога — додаде друг.

Вътре в залата имаше един втори, малък храм. Покривът му беше покрит с липови листа, а подпорите — обвити с диви цветя. Вътре в този „цветен храм“, както го наричаха, стоеше висока две педи статуя на Буда, който сочеше с едната си ръка небето, а с другата — земята. Образът беше поставен в плитко кирпичено корито и при преминаването си богомолците обливаха главата му със сладък чай от един бамбуков черпак. Такуан стоеше изправен до статуята с допълнителен запас от свещеното възлияние, с което пълнеше бамбукови съдове, които посетителите да отнесат у дома като залог за щастие и успех. Докато наливаше от течността, той измолваше дарове за храма.

— Този храм е беден, затова му дайте толкова, колкото можете. Особено вие, богатите — знам ви кои сте, вие носите от хубавата коприна и извезаните оби. Много пари имате вие. И сигурно и много грижи. Ако оставите една стотна от тях в отплата за чая, грижите ви също ще намалеят с толкова.

От другата страна на цветния храм зад покрита с черен лак маса седеше Оцу. Също като цветята наоколо й, нейното лице се открояваше в бледорозово. Беше облечена в новото си червено оби и пишеше заклинания за късмет върху парченца петцветна хартия със сръчни движения на четката, която от време на време потапяше в украсената със златен лак кутийка от дясната страна. Ето какво пишеше:

В този най-добър от дните,

осмия на четвъртия месец,

строго и бързо

накажи онези твари,

дето изяждат житото ни.

От незапомнени времена в околността се смяташе, че ако закачиш тези полезни стихчета на стената, те могат да те пазят не само от насекоми, но и от болест и лош късмет. Оцу изписваше десетки пъти едно и също стихче и всъщност от честото повторение китката й започна да изтръпва и умората взе да се отразява на краснописа й. Тя спря за миг и се обърна към Такуан:

— Стига си се опитвал да ограбиш хората. Много им вземаш.

— Взимам от онези, които и без друго имат много. То им е в тежест. Подобаващо великодушно е да ги отървем от това бреме — отвърна монахът.

— Щом е така, всички крадци трябва да са свети люде.

Такуан беше твърде зает със събирането на даренията, за да отвърне на това.

— Стойте, стойте — обърна се той към напиращата тълпа. — Не се бутайте, спокойно, само се подредете на опашка. Съвсем скоро ще ви се удаде да облекчите кесиите си.

— Хей, отче! — обади се един от младежите, смъмрен, задето се е блъскал с лакти.

— На мен ли говориш? — попита в отговор Такуан.

— Да. Все ни казваш да си изчакваме реда, а първо даваш на жените.

— Жени или мъже, за мене е все тази.

— Ти трябва да си от ония похотливи монаси, за които все разправят.

— Стига дрънка, жабо! Да не мислиш, че не знам ти защо си тук?! Не си дошъл да почетеш Буда или да си вземеш талисман. Дошъл си да поогледаш Оцу! Е, хайде, признай си, не е ли тъй? Но ако се показваш стиснат, да знаеш, че доникъде няма да стигнеш с жените.

Лицето на Оцу цялото поруменя.

— Стига, Такуан! Веднага спирай или наистина ще се ядосам!

За да отмори очите си, момичето вдигна пак поглед от писането и го насочи към тълпата. Изведнъж зърна нечие лице и с шум изпусна четката. Скочи на крака, като едва не прекатури масата, но лицето вече бе изчезнало, като гмурнала се в морето риба. Забравила всички наоколо, Оцу се втурна на терасата на храма с вик:

— Такедзо, Такедзо!

Гневът на вдовицата

Хониден, родът на Матахачи, с гордост числеше себе си към онази група селски земевладелци, които обработваха земята, но принадлежаха към самурайското съсловие. Същински глава на семейството беше майката, една непоправимо своенравна жена на име Осуги. Макар почти шестдесетгодишна, тя ежедневно извеждаше близките и работниците си на полето и работеше усърдно като всеки един от тях. Станеше ли време за сеитба, тя прекопаваше нивите, след жътва вършееше овеса, като го тъпчеше заедно с останалите. Щом се стъмнеше и тя биваше принудена да спре работа, все щеше да намери нещо, което да преметне през гръб и да го отнесе у дома. Често това беше вързоп черничеви листа, толкова голям, че тялото й почти се превиваше на две и едва се забелязваше под него. Вечерно време човек най-често можеше да я намери да храни копринените буби.

В следобеда на празника на цветята Осуги вдигна поглед от листата, които събираше в черничевата горичка и забеляза сополивото си внуче да бяга босоного през нивите.

— Къде си ходил, Хейта? — попита тя строго. — В храма ли?

— А-ха.

— Оцу там ли беше?

— Да — отвърна момчето, все още задъхано. — И беше облякла много хубаво оби. Помагаше на празника.

— Ти взе ли малко сладък чай и заклинание против гадини?

— Ъ-ъ.

Очите на старицата, обикновено скрити между бръчки и гънки в кожата, сега се отвориха широко от раздразнение.

— И защо не?

— Оцу ми каза да не се занимавам с това. Каза веднага да изтичам до вкъщи и да ти кажа.

— Какво да ми кажеш?

— Такедзо, отвъд реката. Каза, че го е видяла. На празника.

Гласът на Осуги падна с една октава по-ниско.

— Наистина ли? Това ли каза тя наистина, Хейта?

— Да, бабо.

Силното тяло на старицата като че внезапно грохна и очите й се премрежиха от сълзи. Тя се обърна бавно, сякаш очакваше да види застанал отзад своя син.

Не видя обаче никого. Обърна се рязко пак напред.

— Хейта — каза изведнъж, — ела сега тук да събереш тези черничеви листа.

— Ти къде отиваш?

— Вкъщи. Ако Такедзо се е прибрал, с него трябва да е и Матахачи.

— И аз ще дойда.

— Няма. Не ставай досаден, Хейта.

Старицата се отдалечи и остави момчето само, сякаш е сираче. Селската къща, заобиколена от едри, възлести дъбове, беше от големите. Осуги притича покрай нея и тръгна право към плевника, където работеше дъщеря й заедно с няколко от изполичарите. Макар още да беше доста далеч от тях, тя почти истерично завика:

— Прибрал ли се е Матахачи? Вече тук ли е?

Стреснати, те впериха поглед в нея, все едно си е загубила ума.

— Не — обади се накрая един от мъжете.

Старицата обаче сякаш не го чу. Толкова беше превъзбудена, че отказваше да приеме такъв отрицателен отговор. Тъй като погледите на хората останаха все така безучастни, тя ги занарича подред глупаци и заобяснява какво е чула от Хейта и как, ако Такедзо се е върнал, трябва да се е прибрал и Матахачи. После отново влезе в ролята си на върховен началник и разпрати работниците във всички посоки, за да намерят момчето. Самата тя остана в къщата и всеки път, щом усетеше, че някой приближава, изтичваше навън да попита дали са намерили вече сина й.

При залез-слънце, все още незагубила надежда, Осуги постави една свещ пред възпоменателните плочки на предците на съпруга си. Седна на пода, привидно потънала в молитва и неподвижна като статуя. Тъй като всички още бяха навън и търсеха, в къщата не се поднесе вечеря. Когато след падането на нощта още не бе научила нищо, старицата най-сетне се помръдна от мястото си. Като в унес тя излезе бавно от къщата и тръгна към предната порта. Остана там да чака, скрита в тъмнината. Воднистата луна светеше през клоните на дъбовите дървета и издигащите се от двете страни на къщата върхове стояха, забулени в бяла мъгла. Във въздуха се носеше сладък мирис на крушови цветове.

Времето също се носеше незабелязано. После от тъмнината се появи приближаваща се фигура, която си проправяше път отвътре покрай оградата на градината с круши. Като разпозна очертанията на Оцу, Осуги извика и момичето се завтече насреща й. Мокрите му сандали тежко тупаха по пръстта.

— Оцу! Казаха ми, че си видяла Такедзо. Истина ли е?

— Да, сигурна съм, че беше той. Зърнах го в тълпата пред храма.

— А не видя ли Матахачи?

— Не. Затичах се да питам Такедзо за него, но щом го повиках, Такедзо припна като подплашен заек. Погледите ни се срещнаха само за миг и после той изчезна. Винаги е бил особен, но сега не мога да си представя защо избяга така от мен.

— Избягал ли? — попита с озадачено изражение Осуги.

Замисли се и с всяка следваща мисъл в ума й се загнездваше ужасно подозрение. Явно момчето на Шимен, грубоватият Такедзо, когото толкова ненавиждаше, задето подмами надалеч нейния любим Матахачи, пак е намислил нещо лошо.

Накрая каза с тежък глас:

— Този негодник! Навярно е изоставил Матахачи да умре някъде и после се е измъкнал жив и здрав до вкъщи. Страхливец, това е той! — Осуги затрепери от ярост и гласът й премина в крясък: — Не може да се скрие от мен!

Оцу остана спокойна.

— О, не мисля, че той би направил нещо такова. Дори ако е трябвало да изостави Матахачи, със сигурност щеше да ни донесе някаква вест от него или някоя от вещите му за спомен.

Оцу изглеждаше направо стресната от прибързаните обвинения на старицата.

Но Осуги вече бе убедена в коварството на Такедзо. Тя поклати решително глава и продължи:

— Не, нямаше да го направи! Не и този дявол в образа на момче! Сърцето му не се е очовечило дотам. Матахачи въобще не трябваше да тръгва с него.

— Бабо… — обади се Оцу с успокояващ глас.

— Какво? — сопна й се Осуги, на която това не подейства.

— Мисля, че ако отидем до къщата на Огин, може да намерим Такедзо там.

Старицата се поуспокои.

— Може и да си права. Тя му е сестра, а в селото наистина няма друг, който би го прибрал в дома си.

— Тогава нека да идем двете и да проверим.

Осуги заупорства.

— Не виждам смисъл в това. Онази знаеше, че брат й подмами моя син да тръгнат на война, но веднъж не дойде да помоли за прошка или да поднесе почитанията си. А сега, когато се е върнал, дори не идва да ми каже за това. Не виждам защо трябва да ходя при нея. Та това е унизително. Ще я чакам тук.

— Но днес не е като всеки ден — настоя Оцу. — Освен това сега най-важното е да се видим с Такедзо колкото може по-скоро. Трябва да разберем какво е станало. Моля те, бабо, само ела. Няма нужда да правиш нищо. Щом искаш, аз ще се погрижа за всичко останало.

Макар и с неохота, Осуги се остави да я убедят. Също като Хониден, семейство Шимен бяха селски земевладелци и преди много поколения и двата рода бяха произлезли от рода Акамацу. Заселени на двата отсрещни бряга на реката, двете семейства мълчаливо си признаваха взаимно правото на съществуване, но близостта помежду им свършваше дотук.

Щом стигнаха до главната порта, я завариха залостена. От гъстите дървета не се виждаше дали в къщата свети. Оцу тръгна да заобиколи към задния вход, но Осуги се заинати и не пожела да се помръдне.

— Не намирам за редно главата на семейство Хониден да влиза в дома на Шимен през задната врата. Това е унизително.

Като видя, че няма да се помести от мястото си, Оцу тръгна към задния вход сама. Скоро точно зад портата се появи светлина. Самата Огин излизаше да посрещне по-възрастната жена, която, преобразена сега от хванала мотика старица в достолепна госпожа, се обърна с тържествен глас към домакинята:

— Простете, че ви обезпокоявам в този късен час, но идвам по нещо наистина неотложно. Колко любезно е, че излизате и ме приемате в дома си!

И тя мина бързо покрай Огин, влезе право в къщата и веднага, сякаш е някакъв пратеник на боговете, застана на най-почетното място в стаята, пред нишата в стената. Седнала гордо пред окачения свитък и вазата с подредени цветя, Осуги благоволи да изслуша как Огин най-искрено я приветства с „добре дошла“.

След като привършиха с любезностите, старицата поде право по същество. Престорената й усмивка изчезна и тя втренчи ядосан поглед в по-младата жена пред нея.

— Казаха ми, че дяволът, който имахте в дома си, се бил върнал. Моля, доведете ми го.

Макар Осуги да бе добре известна с резкия си говор, такава неприкрита неприязън твърде изненада кротката Огин.

— Какво ще рече това „дявол“? — попита тя, като видимо се сдържаше да не каже нещо нелюбезно.

Осуги като хамелеон веднага смени подхода си.

— Уверявам ви, това бе грешка на езика — поправи се тя и се засмя. — Така наричат брат ви хората от селото, повторила съм го навярно без да искам. „Дяволът“ е Такедзо. Той се крие тук при вас, нали?

— Ами, не — отвърна Огин, искрено изненадана.

Тя усети неудобство от това, че наричат така брат й и прехапа устна.

Оцу, която се съжали над нея, обясни, че е забелязала Такедзо на празника. После, като се опита да позаглади положението, добави:

— Не е ли странно, че не е дошъл направо тук?

— Ами не е — отвърна Огин. — Сега за първи път чувам за нещо такова. Ако обаче се е върнал, както казвате, сигурна съм, че всеки миг трябва да почука на вратата.

Осуги все така седеше в официална поза на възглавницата върху пода с чинно кръстосани нозе. Сега тя сключи ръцете си в скута и с изражение на разярена тъща се впусна в обвинения:

— Що за нещо е това? Нима очаквате да повярвам, че още не сте чули за идването на брат ви? Не разбирате ли, че аз съм майка на момчето, което вашият непрокопсаник подмами да тръгне с него на война? Не знаете ли, че Матахачи е продължителят на рода и най-важният човек в семейство Хониден? Тъкмо вашият брат прелъга сина ми да тръгне към смъртта си. Ако Матахачи е убит, вашият брат е негов убиец и ако той си мисли, че ще може просто да се промъкне обратно у дома си и всичко това да му се размине…

Старицата млъкна, само колкото да си поеме дъх и след това очите й пак яростно засвяткаха.

— А вие? След като той е имал дързостта да се примъкне обратно тук сам, защо вие, по-голямата му сестра, не го пратихте веднага при мен? Възмутена съм и от двамата. Да се отнасяте към една възрастна жена с такова неуважение. За кого ме вземате?

Пак спря за въздух и поде отново:

— Щом вашият Такедзо се е върнал, върнете ми и моя Матахачи. И ако това не може да стане, най-малкото, което може да сторите, е да ми доведете този дявол тук и да го накарате да обясни какво се е случило с любимото ми момче и къде е то. Веднага!

— Но как мога да направя това? Той не е тук.

— Това е чиста лъжа! — кресна Осуги. — Трябва да знаете къде е!

— Казвам ви, че не зная! — възпротиви се Огин.

Гласът и трепереше, а очите й бяха пълни със сълзи. Приведе се напред. Единственото й желание сега беше баща им да бе още жив.

Изведнъж от вратата към терасата се чу изпукване, последвано от шум на бягащи нозе.

Очите на Осуги проблеснаха, а Оцу понечи да се изправи, но последва писък, от който косите на всички настръхнаха — надали човешкият глас би могъл да звучи по-близо до животински вой.

— Хванете го! — извика някакъв мъж.

Последва шум от още няколко тичащи покрай къщата чифта нозе, заедно с пукане на съчки и шумолене на бамбук.

— Такедзо е! — извика Осуги.

Скочи на крака, втренчи се ядосано в коленичилата Огин и изфуча:

— Знаех си, че е тук. Всичко ми беше ясно като бял ден. Не знам защо се опитвахте да го скриете от мен, но запомнете, че не ще забравя това.

Стрелна се към вратата и с трясък я отвори. При вида на това, което зърна навън, без друго бледото й лице побеля още повече. На земята по гръб лежеше млад човек с бойни наколенници, явно мъртъв, но с все още течаща от очите и ноздрите му прясна кръв. Като се съди по вида на разбития му череп, някой го бе погубил с един-единствен удар на дървена сабя.

— В-вън… има мъртвец! — заекна Осуги.

Оцу изнесе една лампа на терасата и застана до Осуги, която ужасена се взираше в трупа. Не беше нито Такедзо, нито Матахачи, а някакъв непознат и на двете им самурай.

— Кой може да го е направил? — прошепна Осуги.

После се обърна бързо към Оцу и добави:

— Да се прибираме у дома, преди да сме се оказали замесени в нещо лошо.

Оцу обаче не можеше да се реши да тръгне. Старицата изговори толкова лоши неща. Нямаше да е честно към Огин да я напуснат, преди да са се извинили по някакъв начин. В случай, че Огин е излъгала, Оцу чувстваше, че тя трябва без съмнение да е имала добро основание за това. Като реши, че трябва да остане и да поуспокои Огин, тя каза на Осуги, че ще се прибере по-късно.

— Прави каквото знаеш — отвърна рязко старата жена и тръгна да си върви.

Огин любезно й предложи един фенер, но Осуги с гордо негодувание отказа.

— Знайте, че главата на семейство Хониден не е толкова оглупяла от годините, че да има нужда от светлина да я води.

И тя подви краищата на кимоното си, излезе от дома и решително тръгна през сгъстяващата се мъгла.

Недалеч от къщата един мъжки глас й извика да спре. Човекът стоеше с извадена сабя, а крайниците му бяха покрити с доспехи. Явно бе от редовните самураи, каквито не се срещаха обикновено в селото.

— Не идвате ли току-що от къщата на Шимен? — попита той.

— Да, но…

— Вие от семейство Шимен ли сте?

— С положителност не! — отвърна рязко Осуги и размаха ръка в знак на отрицание. — Аз оглавявам самурайското семейство, което живее отвъд реката.

— Това значи ли, че сте майката на Хониден Матахачи, който заедно с Шимен Такедзо взе участие в битката при Секигахара?

— Да, така е, но моят син не отиде там по собствено желание. Онзи дявол го подлъга да тръгне с него.

— Дявол ли?

— Онзи там… Такедзо!

— Разбирам, че хората в селото не обичат особено Такедзо.

— Не го обичат ли? Смешно. Та вие не сте виждали такъв негодник! Не можете да си представите какви грижи имаме у дома, откакто моят син тръгна с него.

— Синът ви изглежда е паднал при Секигахара. Съ…

— Матахачи! Мъртъв?

— Ами, всъщност не съм съвсем сигурен, но може би при вашата скръб ще бъде утешително да знаете, че аз ще направя всичко възможно, за да ви помогна да си отмъстите.

Осуги огледа мъжа с недоверие.

— Кой сте всъщност вие?

— Служа във войската на Токугава. След битката нашето поделение бе пратено в крепостта Химеджи. По заповед на господаря сега охраняваме границата с областта Харима и проверяваме всеки, който я пресича.

— Този Такедзо, от къщата там — продължи самураят, като посочи към дома, — успя да се промъкне между постовете и побягна в посока Миямото. Преследвахме го чак дотук. Държеливо е това момче. Мислехме, че след няколко дни път пеш ще изгуби сили, но още не сме успели да го настигнем. Но той не може да върви до безкрай. Ще го хванем.

Като кимаше и го слушаше, Осуги сега разбра защо Такедзо не се е появил в Шиподжи, и най-вече, защо навярно не се е прибирал у дома — първото място, което войниците биха претърсили. В същото време, при изгледа, че той се движи сам, гневът й ни най-малко не намаля. Не можеше обаче и да повярва, че Матахачи е мъртъв.

— Аз знам, че Такедзо има силата и хитростта на див звяр, господине — заяви лукаво старицата. — Не смятам обаче, че за самураи с вашия опит ще бъде трудно да го уловят.

— Е, да ви кажа честно, и аз си мислех така отначало. Ние сме много и въпреки това той току-що погуби един от хората ми.

— Чуйте съвета на една стара жена.

Тя се наведе и прошепна нещо в ухото му. Думите й изглежда много зарадваха самурая, който закима в знак на одобрение и с въодушевление възкликна:

— Отлично хрумване! Превъзходно!

— И да не пропуснете нещо — подкани го Осуги, преди да се сбогува.

Не след дълго самураят отново строи своя отряд от четиринадесет-петнадесет души зад къщата на Огин. След като получиха заповеди от него, войниците се спуснаха към стената, обкръжиха дома и затвориха всички изходи. Тогава няколко от тях нахлуха в къщата, по чийто под остана върволица кални следи и се стълпиха във вътрешната стая, където двете млади жени жалеха заедно и попиваха сълзите от лицата си.

При вида на войниците Оцу си пое дълбоко дъх и пребледня. Огин обаче, която с гордост се наричаше дъщеря на Мунисай, остана невъзмутима. Тя впери спокоен и студен, изпълнен с възмущение поглед в натрапниците.

— Коя от вас е сестрата на Такедзо? — попита един от тях.

— Аз — отвърна хладно Огин. — Искам да зная защо влизате в този дом без позволение. Няма да търпя такова грубиянско държание в една къща, където има само жени.

Беше се обърнала право с лице към войниците.

Мъжът, който преди няколко минути разговаря с Осуги, посочи сега към Огин.

— Задръжте я! — нареди той.

Едва изрекъл тези думи и настъпи такава суматоха, че къщата се затресе и светлините угаснаха. С вик на ужас Оцу се измъкна в градината, докато поне десетима войници се нахвърлиха върху Огин и се заеха да я вържат с едно въже. Въпреки смелата съпротива на жената за няколко мига всичко приключи. След това нападателите я блъснаха на пода и започнаха с всичка сила да я ритат.

Оцу така и не можа да си припомни по кой път е минала, но някак си успя да избяга. Почти не на себе си, тя изтича с боси нозе към Шиподжи: Под мъгливата лунна светлина я водеше единствено някакъв неясен усет. Израснала в мирна обстановка, сега й се струваше, сякаш светът се срутва.

Щом стигна в подножието на хълма, където се намираше храма, някой я повика. Видя човек, седнал на един камък между дърветата. Беше Такуан.

— Слава Богу, че си ти — каза монахът. — Наистина започвах да се плаша. Ти никога не оставаш навън толкова до късно. Като забелязах кое време е, излязох да те потърся. — Погледна надолу към земята и добави: — Защо си боса?

Още се взираше в белите боси нозе на Оцу, когато тя се спусна право в ръцете му й изплака:

— О, Такуан! Ужасно е! Какво да правим?

Той с равен глас се опита да я успокои:

— Хайде, хайде. Какво е ужасно? На този свят няма чак толкова дотам лоши неща. Успокой се и ми разкажи какво е станало.

— Вързаха Огин и я отведоха! Матахачи не се върна, а сега и бедната Огин, толкова добра и мила… те всички я ритаха. О, Такуан, трябва да направим нещо!

Плачеща и разтреперана, тя се притисна отчаяно към младия монах и опря глава на гърдите му.

Беше пладне на един тих, влажен пролетен ден. От потното лице на младежа се вдигаше лека омара. Такедзо вървеше сам през планината, без да знае накъде. Беше почти непоносимо уморен, но дори при шума от кацането на птичка очите му веднага се стрелваха наоколо. Въпреки преживяното изпитание, в окаляното му тяло продължаваше да живее стремежът за оцеляване.

— Копелета! Животни! — изръмжа той.

В отсъствието на действителен прицел за неговата ярост размаха със свистене във въздуха сабята си от черен дъб и пречупи дебел клон от едно голямо дърво. Бялата мъзга, която потече от кората, му напомни мляко на кърмеща майка. Изправи се и се загледа. Той няма майка, самотен е. Вместо да му внушават утеха, дори течащите потоци и заоблените хълмове на родното място сякаш му се присмиваха.

— Защо всички в селото са против мен? — зачуди се момчето. — Веднага щом ме видят, отиват да ме издадат на стражите в планината. Като ги види човек как бягат, щом ме зърнат, ще си помисли, че съм бесен.

От четири дни се криеше в планината Санумо. Сега, през булото на обедната мъгла, можеше да различи бащината си къща, където живееше сама сестра му. Долу, точно под него, се беше сгушил храмът Шиподжи и покривът му стърчеше над дърветата. Знаеше, че не може да се доближи до нито едно от двете места. Когато дръзна да отиде близо до светилището на рождения ден на Буда, въпреки тълпата бе изложил на опасност живота си. Щом чу да викат името му, нямаше друг избор, освен да побегне. Освен че искаше да спаси собствената си кожа, знаеше, че ако го открият, това ще донесе неприятности на Оцу.

Снощи, когато се промъкна скришом до къщата на сестра си, за лоша участ там се оказа майката на Матахачи. Остана известно време отвън, като се опитваше да стъкми обяснение за местонахождението на Матахачи, но докато наблюдаваше сестра си през един процеп във вратата, войниците го забелязаха. Отново трябваше да побегне, без да му се е удало да говори с някого. След това произшествие самураите на Токугава, както изглеждаше от планинската му наблюдателница, го търсеха много старателно. Бяха сложили постове на всеки път, по който би могъл да мине, докато в същото време селяните образуваха отряди, които да пребродят планината.

Питаше се какво ли мисли за него Оцу и подозираше, че дори тя може да се е обърнала против него. Изглежда всички в селото му го смятаха за враг — за него нямаше изход.

„Трудно ще е да кажа на Оцу истинската причина, заради която не се върна годеникът й, помисли си Такедзо. Може би по-добре да обясня всичко на старицата… Точно така! Ако й разкажа всичко, тя може по-леко да съобщи новината на Оцу. След това няма да има повече за какво да се задържам тук.“

След като взе такова решение, Такедзо пак тръгна надолу. Знаеше обаче, че няма да може да се приближи до селото, преди да мръкне. Взе два камъка, с по-големия разби малкия на дребни парчета и замери с едно от тях летяща птица. След като тя падна на земята, момчето едва изтърпя да оскубе перата й, преди да забие зъби в суровото, топло месо. Докато разкъсваше птицата, продължи напред, но внезапно чу сподавен вик. Някой го беше забелязал и сега тичешком се отдалечаваше през гората. Ядосан от мисълта, че безпричинно го мразят и така се боят от него, че го преследват, Такедзо извика:

— Стой! — и като пантера се спусна след бягащия.

Човекът не можеше да се мери с момчето и то го настигна. Оказа се един от селяните, които идваха в планината да горят дървени въглища. Такедзо го познаваше по лице. Сграби го за яката и го завлече на една малка полянка.

— Защо бягаш? Не ме ли познаваш? От вашите съм, Шимен Такедзо от Миямото. Няма да те изям жив. Нали знаеш, че е много нелюбезно да бягаш от някого, без дори да си го поздравил?

— Д-д-да, господине.

— Седни!

Такедзо пусна ръката на мъжа, но този понечи да побегне, което накара момчето да го срита отзад и да замахне, сякаш се канеше да го удари с дървената си сабя. Селянинът се сгърчи на земята като пребито псе и покри главата си с ръце.

— Не ме убивайте! — извика той жално.

— Само отвърни на това, което те питам, става ли?

— Ще ви кажа всичко — само не ме убивайте! Имам жена и семейство.

— Никой няма да те убива. Хълмовете наоколо сигурно са пълни с войници, така ли е?

— Да.

— Добре ли държат под око Шиподжи?

— Да.

— И днес ли хората от селото са тръгнали да ме търсят?

Мълчание.

— Ти от тях ли си?

Мъжът скочи на крака и заклати глава като глухоням.

— Не, не, не!

— Стига — кресна Такедзо, сграбчи мъжа здраво за врата и попита: — А сестра ми?

— Коя сестра?

— Моята сестра, Огин, от семейство Шимен. Не се прави на онемял. Обеща да ми отговаряш на въпросите. Не се сърдя на селяните, че се опитват да ме хванат, защото ги принуждават самураите, но съм сигурен, че те няма да сторят нищо лошо на нея. Или напротив?

— Нищо не знам за това. Съвсем нищичко — отвърна мъжът с изражение на подозрителна невинност.

Такедзо бързо вдигна сабята си над главата му, готов да нанесе удар.

— Внимавай! Май не говориш истината. Нещо е станало, а? Бързо казвай или ще ти смажа черепа!

— Чакайте! Не! Ще кажа! Ще ви кажа всичко!

Умолително сключил ръце, разтрепераният въглищар разказа как Огин е била взета за заложница и как в селото била разгласена заповед, че на всеки, който даде на Такедзо храна или подслон, ще се гледа като на негов съучастник. Всеки ден, съобщи мъжът, войниците отвеждали селяни в планината и от всяко семейство се изисквало да дава ежедневно по един млад мъж, който да участва в търсенето.

Този разказ накара Такедзо целият да настръхне. Не от страх. От ярост. За да се увери, че е чул правилно, той попита:

— И в какво е обвинена сестра ми?

В очите му се появи влага.

— Никой от нас не знае това. Страх ни е от областния началник. Само правим, каквото ни кажат и това е всичко.

— Къде са я отвели?

— Според мълвата — в дървеното укрепление при Хинагура, но не знам дали това е истина.

— Хинагура… — повтори Такедзо.

Погледът му се обърна назад към хребета, който бележеше границата на областта. Билото на планината вече бе изпъстрено със сенки на сиви вечерни облаци.

Такедзо пусна мъжа да си върви. Като го гледаше как се отдалечава, благодарен, че жалкият му живот е бил пощаден, стомахът на момчето се сви при мисълта за човешката страхливост, страхливостта, която е накарали самураи да задържат една беззащитна жена. Радваше се, че отново остана сам. Трябваше да помисли.

Скоро стигна до решение. „Трябва да спася Огин и това е. Бедната ми сестра. Ще избия всички, ако са й навредили.“ Избрал какво да прави, той тръгна надолу към селото с дълги, мъжествени крачки.

След около два часа Такедзо повторно се приближаваше крадешком към Шиподжи. Вечерната камбана тъкмо бе спряла да бие. Вече бе тъмно и в самия храм, кухнята и жилищата на жреците се виждаха светлини. Изглежда, някакви хора сновяха там.

— Само Оцу да излезе — помисли си Такедзо.

Сви се неподвижно под издигнатия над земята покрит коридор — от онези, които имат покрив, но са без стени — който свързваше стаите на свещениците с главния храм. Във въздуха се носеше миризма на готвено, от която той започна да си представя ориз и димяща супа. През последните няколко дни не бе слагал в стомаха си нищо, освен сурово птиче месо и стръкчета трева и сега коремът му се разбунтува. Повърна горчив стомашен сок, гърлото му сякаш се подпали и той си пое дълбоко въздух.

— Какво беше това? — обади се глас.

— Сигурно някаква котка — отвърна Оцу, излязла с поднос за вечеря и тръгна по коридора, право над главата на Такедзо.

Той се опита да я повика, но още му беше твърде зле, за да каже нещо разбираемо.

Оказа се, че това е било добър късмет, защото в същия миг един мъжки глас точно зад момичето попита:

— Накъде е банята?

Човекът носеше взето на заем храмово кимоно, пристегнато с тесен пояс, от който висеше малка кърпа за бърсане. Такедзо позна в него един от самураите от Химеджи. Явно заемаше достатъчно висока длъжност, за да е отседнал в храма и да прекарва вечерите си в ядене и пиене до насита, докато подчинените му и селяните ден и нощ кръстосват планините в търсене на беглеца.

— Банята ли? — попита Оцу. — Елате, ще ви я покажа.

Тя остави подноса си на земята и поведе мъжа по коридора. Изведнъж самураят се спусна и я прегърна изотзад.

— А не може ли да дойдеш в банята с мен? — предложи той с похотлив глас.

— Престанете! Пуснете ме! — извика Оцу, но мъжът я обърна към себе си, хвана лицето й с двете си големи ръце и отри устни в бузата й.

— Какво има?! — попита той с престорена изненада. — Не харесваш ли мъжете?

— Стига! Не бива да правите това! — възпротиви се безпомощната Оцу.

В този миг войникът запуши устата й с ръка.

Забравил за опасността, Такедзо като котка се метна горе в коридора и заби юмрук в тила на мъжа. Ударът беше силен. Останал за миг беззащитен, самураят падна назад, като все още държеше Оцу. Тя опита да се откопчи от ръцете му и нададе остър писък. Падналият завика:

— Той е! Такедзо е! Той е тук! Елате го хванете!

От вътрешността на храма се дочуха тропот на нозе и глъч. Храмовата камбана заби в знак на тревога, че Такедзо е бил открит и от гората наизлезе тълпа мъже, които започнаха да се събират около храма. Момчето обаче вече бе изчезнало и не след дълго пак бяха пратени отряди, които да кръстосат върховете на Санумо. Самият Такедзо надали знаеше как се е измъкнал през бързо стягащата се мрежа, но докато същинското преследване започна, той вече се бе озовал надалеч, при входа на голямата, покрита с пръстен под кухня на дома Хониден.

Хвърли поглед към сумрака вътре и подвикна:

— Бабо!

— Кой е там! — обади се един писклив глас в отговор.

Осуги се показа от една от страничните стаи. Сбръчканото й лице, осветено отдолу от хартиения фенер, който държеше в ръка, пребледня при вида на посетителя.

— Ти ли?! — извика тя.

— Имам да ви казвам нещо важно — поде бързо Такедзо. — Матахачи не е убит, а си е още жив и здрав. Остана при една жена. В друга област. Само това мога да ви кажа, понеже само това знам. Моля ви, ще намерите ли вместо мен начин да кажете това и на Оцу? Не бих могъл да го направя сам.

Изпитал огромно облекчение, след като предаде тази вест, Такедзо понечи да си тръгне, но старицата го повика обратно.

— Къде мислиш да отидеш сега?

— Ще трябва да проникна в укреплението при Хинагура и да спася Огин — отвърна с тъжен глас момчето. — След това ще изчезна нанякъде. Исках само вие и семейството ви да знаете, че не съм оставил Матахачи да умре. Само това ме задържаше тук.

— Разбирам. — За да спечели време, Осуги премести фенера от едната си ръка в другата. После направи на Такедзо знак да се приближи. — Обзалагам се, че си гладен, а?

— От дни не съм ял като хората.

— Бедното момче! Чакай! Тъкмо сега готвя и съвсем бързо ще ти дам хубава топла вечеря. Като подарък на изпроводяк. Не искаш ли и да се изкъпеш, докато я приготвя?

Такедзо остана като онемял.

— Недей се изненадва толкова. Нашите две семейства, Такедзо, са свързани от дните на рода Акамацу. Не мисля, че въобще би трябвало да си тръгваш оттук, но със сигурност няма да те пусна, преди съм те нахранила както трябва!

И този път Такедзо не успя да отговори. Вдигна ръка и избърса очите си. От много дълго време никой не бе се държал така мило с него. Свикна да гледа на всеки с недоверие и подозрителност и сега изведнъж си припомняше какво значи да се отнесат към теб като към човек.

— Хайде бързо в банята — подкани го Осуги, все едно му е родна баба. — Опасно е да стоиш тук, някой може да те види. Ще ти донеса кърпа и докато се миеш, ще ти приготвя кимоното на Матахачи и малко долни дрехи. А сега се изкъпи добре, без да бързаш.

Подаде му фенера и се изгуби в задната част на къщата. Почти веднага след това снаха й излезе от дома, изтича през градината и потъна в нощта.

От банята, където фенерът се люлееше насам-натам, дойде шум от плискане на вода.

— Как е? — подвикна весело Осуги. — Достатъчно ли е топло?

— Точно както трябва. Чувствам се като нов — обади се в отговор Такедзо.

— Не бързай, стопли се и се измий. Оризът още не е готов.

— Благодаря. Ако знаех, че ще стане така, щях да дойда по-рано. Сигурен бях, че ще си го изкарате на мен!

Обади се още два-три пъти, но шумът от водата заглуши гласа му и Осуги не му отвърна.

Не след дълго запъхтяната снаха се появи отново на портата. Следваше я отряд от самураи и стражи. Осуги излезе от къщата и шепнешком им каза нещо.

— А, подмамили сте го да се изкъпе. Много умно — обади се с възхищение един от мъжете. — Добре става така! Този път със сигурност сме го уловили!

Хората се разделиха на две, приведоха се и предпазливо, като жаби се запромъкваха към огъня, който светеше ярко изпод пода на банята.

Нещо съвсем неопределено стресна Такедзо и той надзърна през един от процепите във вратата. Косата му настръхна.

— Това е капан! — изкрещя той.

Беше чисто гол, банята бе съвсем тясна, а и нямаше време да мисли. Зад вратата зърна, както му се стори, цяла войска мъже, въоръжени с копия, тояги и боздугани.

Въпреки това всъщност не се страхуваше. Всякаква боязън изчезна пред гнева, който изпита към Осуги.

— Е, копелета, сега гледайте! — изръмжа Такедзо.

Вече не го бе грижа колко са на брой. Също като в много други положения, знаеше само, че трябва да напада, за да не бъде сам нападнат. Докато хората, които се готвеха да го пленят, се препираха навън кой да бъде пръв, той изведнъж отвори с ритник вратата и се метна във въздуха, надавайки страховит боен крясък. Още гол, с развята във всички посоки мокра коса, Такедзо изтръгна дръжката на първото насочено срещу него копие. Мъжът, който го държеше, се преметна назад в храстите. Сграбчи здраво оръжието и се завъртя наоколо като побеснял дервиш, удряйки където свари и помитайки всеки, който се приближи. При Секигахара бе научил, че когато противниците са повече на брой, този начин за водене на бой се оказва изненадващо полезен. При това често дръжката на копието можеше да свърши повече работа от острието.

Нападателите, разбрали каква грешка са допуснали, като не пратиха на първо време трима-четирима мъже да се втурнат в банята, започнаха да си подвикват насърчително. Ясно беше обаче, че са надхитрени.

Някъде на десетия път, когато оръжието на Такедзо се удари в земята, то се счупи. Тогава той докопа един голям камък и го запрати срещу мъжете, които вече даваха признаци, че отстъпват.

— Вижте го, влязъл е в къщата! — извика един от тях, докато в същото време Осуги и снаха й изскочиха в градината отзад.

Докато преминаваше с невъобразим шум през стаите, Такедзо закрещя:

— Къде са дрехите ми? Върнете ми дрехите!

Наоколо имаше работно облекло, без да става дума за изящната ракла за кимона — момчето обаче не им обърна внимание. Напрягаше поглед в полумрака, за да открие собствената си окъсана дреха. Най-сетне я зърна в ъгъла на кухнята, хвана я с една ръка и като намери къде да стъпи върху една голяма кирпичена пещ, се провря през един малък и висок прозорец навън. Докато се добираше до покрива, преследвачите му, вече напълно объркани, запроклинаха и се заоправдаваха, задето не са успели да го уловят.

Застанал посред покрива, Такедзо без да бърза надяна кимоното си. Откъсна със зъби ивица плат от пояса и събра влажната си коса на тила, като така я пристегна в основата, че веждите и краищата на очите му се издължиха.

Пролетното небе бе пълно със звезди.

Изкуството на войната

Ежедневното претърсване на планината продължаваше и това бавеше полската работа; селяните не можеха нито да сеят нивите, нито да се грижат за копринените си буби. Пред къщата на селския старейшина и на всеки кръстопът имаше окачени големи обяви за значителна награда за всеки, който хване или убие Такедзо, заедно с подходящо възнаграждение за всякакви сведения, които да подпомогнат неговото задържане. Написаното беше скрепено с авторитетния подпис на Икеда Терумаса, господар на крепостта Химеджи.

В дома на семейство Хониден цареше паника. Разтреперани от смъртен страх да не би Такедзо да се върне, за да си отмъсти, Осуги и близките й залостиха главната порта и препречиха всички входове. Хората, които под ръководството на войници от Химеджи участваха в търсенето, започнаха да кроят нови планове как да бъде уловен беглеца. Засега всичките им усилия се оказваха напразни.

— Убил е още един! — провикна се някой от селяните.

— Къде? Кой е бил този път?

— Някакъв самурай. Още никой не го е разпознал кой е.

Трупът бе открит близо до една пътека в покрайнините на селото, с глава между високата тръстика и нелепо щръкнали към небето нозе. Изплашени, но все така неизлечимо любопитни, селяните се стекоха наоколо и забъбриха шумно помежду си. Черепът на мъжа бе разбит, явно с един от дървените стълбове, на които бе окачена обявата. Сега той лежеше окървавен върху тялото. От погледа на зяпачите не можеше да убегна списъкът с обещаните награди. Някои се засмяха мрачно на злощастното съвпадение.

С намръщено и бледо лице от тълпата излезе Оцу. Искаше й се да не е поглеждала към лицето на мъртвеца, което сега, като се забърза към храма, се заопитва да изличи от паметта си. В подножието на хълма се сблъска с офицера, отседнал в светилището заедно с пет-шест от хората си. Чули бяха за кръвожадното убийство и сега отиваха да разследват обстоятелствата. Като видя момичето, офицерът се ухили.

— Къде си била, Оцу? — попита той свойски.

— На пазар — отвърна късо момичето.

Като го подмина само с един поглед, тя забърза нагоре по каменните стъпала на храма. От самото начало този мъж не й харесваше — особено я отблъскваха тънките му мустачки, — но пък откакто онази вечер той се опита да я насили, самият негов вид я изпълваше с отвращение.

Такуан бе седнал пред главната зала и си играеше с някакво бездомно куче. Момичето минаваше бързешком на известно разстояние, за да избегне краставото животно, когато монахът вдигна поглед и извика:

— Оцу, има писмо за теб.

— За мен ли? — попита тя недоверчиво.

— Да, беше излязла, когато дойде вестоносецът и той го остави на мен. — Извади малкия свитък от ръкава на кимоното си и като й го подаде, добави: — Не изглеждаш много добре. Нещо лошо ли се е случило?

— Зле ми е. Видях един мъртвец да лежи там в тревата. Очите му още бяха отворени, имаше и кръв…

— Не бива да гледаш такива неща. Но, струва ми се, както е тръгнало напоследък, ще трябва да вървиш само със затворени очи. Тези дни само в трупове се препъвам. Ха! А чувах, че това село било като малък рай!

— Но защо Такедзо убива всички тези хора?

— Естествено, за да им попречи да убият самия него. Той не им е направил нищо, че да го убиват — защо тогава да не се защити?

— Страх ме е, Такуан! — каза умолително Оцу. — Какво ще правим, ако той дойде тук?

Тъмни купести облаци спускаха покривалото си над планината. Оцу взе загадъчното писмо и отиде да се скрие в навеса за тъкане. На стана имаше недовършено платно за мъжко кимоно. Заради тази дреха тя от миналата година насам отделяше всеки свободен миг от времето си, за да преде копринени нишки. Кимоното беше за Матахачи и Оцу необикновено се вълнуваше от мисълта как ще съшие всички части в една цяла дреха. Беше изтъкала старателно всяко едно от парчетата, сякаш самата направа на дрехата я приближаваше до любимия. Искаше й се това кимоно да е вечно.

Седна пред стана и впери поглед в писмото.

— Кой ли може да го е пратил? — прошепна си тя сама на себе си, уверена, че всъщност известието трябва да е за някой друг.

Препрочете на няколко пъти адреса в търсене на някаква грешка.

Явно писмото бе изминало дълъг път, докато стигне до нея. Окъсаната и измачкана обвивка беше цялата изпоцапана с отпечатъци от пръсти и следи от дъждовни капки. Счупи печата и в скута й изпаднаха не едно, а цели две писма. Първото беше с непознат женски почерк, почерк, както веднага й се стори, на по-възрастна от нея жена.

Пиша Ви просто, за да потвърдя съдържанието на другото писмо и затова ще бъда кратка.

Ще се омъжа за Матахачи и той ще влезе в семейството ми. Той обаче изглежда все още е загрижен за Вас. Смятам, няма да е правилно да оставим нещата така. Ето защо Матахачи Ви праща обяснение, за чиято истинност свидетелствам.

Моля ви да забравите Матахачи.

Искрено ваша: Око

Другото писмо беше с разкривения почерк на Матахачи и надълго обясняваше всички причини, поради които му било невъзможно да се върне у дома. Естествено, най-важното беше, че Оцу трябва да забрави за годежа им и да си намери друг съпруг. Матахачи продължаваше, че тъй като било „трудно“ за него да пише по този въпрос направо на майка си, ще й бъде задължен, ако тя му помогне. Ако Оцу срещнела случайно старата жена, то нека й каже, че Матахачи е жив и здрав и живее в друга област.

Оцу се смръзна до мозъка на костите си. Седеше като поразена, прекалено потресена, за да заплаче и дори да мигне. Ноктите на пръстите, с които държеше писмото, добиха същия цвят като кожата на мъртвеца, когото преди по-малко от час бе зърнала.

Минаха часове. Всички в кухнята започнаха да се чудят къде ли е отишла. Офицерът, който отговаряше за търсенето, набързо реши да остави изтощените си хора да преспят в гората, но когато сам се върна на смрачаване в храма, поиска да получи удобствата, които подобават на положението му. Банята да бъде отоплена точно колкото трябва; да сготвят прясна риба от реката по начина, както е заръчал и някой да отиде да донесе от една от селските къщи най-доброкачествено саке. Доволството на този човек струваше много усилия и, разбира се, голяма част от тях се изискваха от Оцу. Тъй като не успяха да я намерят никъде, вечерята на офицера закъсня.

Такуан излезе да търси момичето. Никак не го беше грижа за самурая, но започваше да се тревожи заради самата Оцу. Не се беше случвало тя да тръгне така навън, без да каже и дума. Като я викаше по име, монахът прекоси двора на храма и на няколко пъти мина покрай навеса със становете. Вратата беше затворена й той не си направи труда да погледне вътре.

Неколкократно храмовият свещеник излизаше на издигнатия коридор и подвикваше на Такуан:

— Намери ли я вече? Тук някъде наоколо трябва да е.

С течение на времето той започна да става все по-неспокоен:

— Побързай и я намери! Нашият гост казва, че не можел да си пие сакето, без тя да е до него и да му налива.

Пратиха храмовия прислужник с един фенер в ръката в подножието на хълма да търси момичето. Почти точно в мига, в който този излезе, Такуан отвори вратата на навеса за тъкане.

Стресна се от това, което видя. Оцу бе клюмнала върху стана, явно сломена от пълно отчаяние. Монахът не искаше да й се натрапва и без да проговори, остана да се взира в двете смачкани и скъсани писма, които лежаха на земята. Бяха като изпотъпкани сламени кукли.

Такуан ги вдигна.

— Не са ли това писмата, които донесе днес вестоносецът? — попита той внимателно. — Защо не ги прибереш някъде?

Оцу поклати немощно глава.

— Всички направо си загубиха ума да се тревожат за теб. Навсякъде те търся. Ела да се върнем в храма, Оцу. Знам, че не ти се иска, но наистина те чака работа. На първо място, трябва да поднесеш вечерята на офицера. Старият жрец е почти излязъл от кожата си.

— С… сърцето ми е разбито — прошепна момичето. — Такуан, не може ли да ме освободят само за тази вечер?

Монахът въздъхна.

— Аз лично смятам, Оцу, че нито тази, нито коя да е от другите вечери трябва да поднасяш саке на офицера. Жрецът обаче е на друго мнение. А той държи на думата си. Не е от онези, които могат да спечелят благоволението на даймио към храма само с хубави думи. Смята, че трябва да пои и гощава този самурай, да се грижи всеки миг той да бъде доволен. — Той потупа Оцу по гърба. — В крайна сметка, той те е взел при себе си и те е отгледал, така че донякъде си му длъжна. Няма да се налага да оставаш дълго време.

Момичето с неохота се съгласи. Докато Такуан й помагаше да стане, тя вдигна към него мокрото си от сълзи лице и каза:

— Ще отида, но само ако обещаеш да останеш при мен.

— Аз самият нямам нищо против, но онзи мустакатко не ме обича, а и всеки път, щом му видя глупашките мустачки, усещам непреодолимо желание да му кажа колко нелеп вид има. Знам, че това е детинщина, но някои хора просто ми действат по този начин.

— Но аз не искам да ходя сама там!

— Нали свещеникът е там?

— Да, но винаги си тръгва, когато аз вляза.

— Хм. Това не е хубаво. Е, добре, ще дойда с теб. Сега стига си мислила за това и иди да си измиеш лицето.

Когато Оцу най-сетне се появи в стаята на свещеника, офицерът, който вече пиянски се поклащаше, веднага живна. Той оправи шапката си, която забележимо се беше килнала на една страна, изпадна в твърде весело настроение и на няколко пъти поред поиска да пълнят отново чашата му. Скоро лицето му цялото почервеня и ъгълчетата на изпъкналите му навън очи паднаха надолу.

Явно нещо обаче пречеше удоволствието му да бъде пълно и това бе нежеланото присъствие в стаята. От другата страна на лампата седеше Такуан, приведен напред като сляп просяк и потънал в четенето на разтворена върху коленето му книга.

Офицерът взе монаха за някой от послушниците и като го посочи с пръст, ревна:

— Хей, ти там!

Такуан продължи да чете, докато Оцу не го сбута с лакът. Тогава той вдигна разсеяно поглед и като се озърна, рече:

— На мен ли говорите?

— Да, на теб! — продължи грубо самураят. — Нямаш работа тук при мен. Излизай!

— О, аз нямам нищо против да остана — отвърна с невинен глас Такуан.

— Ах, така ли?

— Да, разбира се — каза Такуан и се върна към четивото си.

— Е, но аз имам нещо против — грубо натърти самураят. — Когато някой до мен чете, това ми разваля вкуса на сакето.

— О, извинете — отвърна Такуан с престорена загриженост. — Колко нелюбезно от моя страна. Сега затварям книгата.

— Дразня се и само като я гледам.

— Добре тогава. Ще помоля Оцу да я отнесе.

— Не говоря за книгата, глупако! Става дума за теб! Ти пречиш тук.

Такуан доби сериозно изражение.

— Е, това вече е нещо, да. Аз обаче не съм блаженият Ву-кун, та да мога да се превърна в облак дим или пък да стана насекомо и да кацна на подноса ви.

Зачервеният врат на офицера се изду и очите му сякаш щяха да изскокнат.

— Вън, глупако! Изчезни от очите ми!

— Много добре — отвърна спокойно Такуан и се поклони. Хвана Оцу за ръка и се обърна към нея: — Гостът казва, че предпочита да е сам. Любовта към уединението отличава всички мъдри хора. Не бива повече да го безпокоим. Ела.

— Ама… ама… ти…

— Нещо не е наред ли?

— Кой е казвал, че трябва да вземеш със себе си Оцу, грознико?!

Такуан скръсти ръце на гърдите си.

— В течение на годините съм забелязал, че малцина от свещениците и монасите са особено привлекателни на външност. Същото впрочем важи и за самураите. Да вземем например вас.

Очите на офицера почти изскочиха от орбитите.

— Какво?!

— Замислял ли сте се за мустачките си? Искам да кажа, правил ли сте си наистина някога труда да ги огледате и безпристрастно да ги оцените?

— Откачено копеле — изкрещя офицерът и посегна към сабята си, която стоеше подпряна на стената. — Сега внимавай!

Докато се изправяше на крака, Такуан, който го наблюдаваше с едното си око, невъзмутимо попита:

— Хмм. И как точно да внимавам?

Капитанът вече крещеше и беше хванал в ръка сабята си заедно с ножницата.

— Това повече не се понася. Сега ще си получиш заслуженото!

Такуан избухна в смях.

— Да не би това да значи, че сте намислил да ми отрежете главата? Ако е така, оставете. Ще ви е ужасно досадно.

— А?

— Досадно. Не мога да си представя нещо по-досадно от отрязването на монашеска глава. Тя само ще падне на пода и ще остане да лежи там и да ви се присмива. Не твърде голямо постижение, а и какво полза бихте могъл да имате от него?

— Е — изръмжа офицерът, — да кажем, просто ще имам удоволствието да те накарам да млъкнеш. Доста ще ти е трудно след това да дрънкаш безочливости!

Изпълнен със смелостта, която такива хора добиват, щом държат в ръката си оръжие, той се изсмя гърлено и заплашително пристъпи напред.

— Но господине! — обади се Такуан.

Дръзкото държание на монаха така бе разярило самурая, че сега ръката, с която държеше ножницата си, силно потреперваше. Опитвайки се да защити Такуан, Оцу застана между двамата мъже.

— Какви ги говориш, Такуан? — обърна се тя към него с надеждата да разведри настроението. — Не се говори така с воини. Кажи просто, че съжаляваш — настоя тя. — Хайде, извини се на офицера.

Такуан обаче далеч не смяташе да отстъпва.

— Дръпни се, Оцу. С мен всичко е наред. Да не би наистина да мислиш, че ще се оставя да ме обезглави глупак като този. Макар да стои начело на десетки способни и добре въоръжени мъже, той пропиля двайсет дни в опити да намери един изтощен, полумъртъв от глад беглец? Щом няма достатъчно ум да залови Такедзо, наистина ще е чудно, ако успее да надхитри мен!

— Не мърдай! — заповяда самураят. Подпухналото му лице поморавя и той пристъпи, за да извади сабята си. — Стой настрана, Оцу! Сега ще го разполовя това монахче, дето много му знае устата!

Оцу падна в нозете на офицера и замоли:

— Имате пълно право да сте ядосан, но ви моля да проявите търпение. Този човек не е съвсем с ума си. Той говори така с всички. Това наистина нищо не значи!

Сълзи потекоха от очите й.

— Какво говориш, Оцу? — възпротиви се Такуан. — С ума ми всичко е наред и аз не се шегувам. Говоря просто истината, която изглежда не се харесва на никого. Щом е глупак, това трябва да му се каже. Искаш от мен да лъжа ли?

— Това по-добре не го повтаряй! — избоботи самураят.

— Ще го повтарям, колкото поискам. Впрочем, предполагам за вас войниците е без значение колко време пропилявате в търсене на Такедзо, но за селяните това е ужасно бреме. Разбирате ли какво им причинявате? Ако продължавате така, в скоро време те няма да има какво да ядат. Сигурно дори не ви е хрумнало, че трябва съвсем да изоставят полската си работа, за да излизат на вашите безредни хайки. При това, да добавим, без да им плащате. Та това е срамно!

— Млък, изменнико! Това си е жива клевета срещу нашите повелители Токугава!

— Аз не упреквам управлението на Токугава, а затъпели служители като теб, които стоят между даймио и обикновените хора и които с толкова малко са заслужили заплатата си, че биха могли и да я крадат. На първо място, за какво си се разпуснал така тук тази вечер? Кое ти дава право да се излежаваш в това хубаво, удобно кимоно, на уютно и топло, да се киснеш в банята и хубаво младо момиче да ти налива саке преди лягане? Това ли наричаш служба на господаря?

Офицерът стоеше като онемял.

— Не е ли дълг за самурая да служи на своя господар предано и неуморно? Не е ли твое задължение да проявяваш от името на даймио благоволение към хората, които им служат? Погледни се! Ти просто си затваряш очите пред това, че пречиш на селяните да вършат работата, от която ежедневно се препитават. Дори не те е грижа за собствените ти хора. Тук си по заповед от господарите си, а какво правиш? При всяка възможност направо се тъпчеш с храната, която други хора с труд са изработили и се възползваш от високото си положение, за да си намериш възможно най-удобното жилище. Трябва да кажа, че си съвършен пример за подкупен чиновник — възползваш се от влиянието на тези, които са над тебе, за да користиш труда на обикновените хора в своя полза.

Самураят вече бе твърде стреснат, за да затвори зяпналата си уста. Такуан продължи:

— А сега просто се опитай да ми отрежеш главата и да я пратиш на господаря Икеда Терумаса! Това, мога да ти кажа, ще го изненада. Навярно ще възкликне: „А, Такуан, само главата ли е дошла да ме навести днес? А къде останаха другите части на тялото ти?“ Без съмнение ще ти е любопитно да научиш, че господарят Терумаса и аз навремето заедно участвахме в чайни церемонии в Мьошинджи. На няколко пъти също сме имали дълги и приятни разговори в Дайтокуджи в Киото.

Мъжеството на мустакаткото за миг отлетя. Беше и поизтрезнял, макар изглежда още не можеше да прецени дали Такуан говори истината. Изглеждаше като вцепенен и не знаеше как да отвърне на всичко това.

— Най-добре първо седни — каза монахът. — Ако мислиш, че лъжа, с удоволствие ще дойда с теб в крепостта, за да се явя лично пред господаря. Като подарък може да му занеса малко от чудесното просено брашно, което правят тук. Той особено го обича. Обаче няма нищо, което да дотяга повече и което по-малко да обичам от това да отивам при някой даймио. Още повече, че ако докато разговаряме на чаша чай, се случи да бъде повдигнат въпросът за това, какво правиш в Миямото, не бих могъл да излъжа. Навярно всичко ще свърши с това, че ще трябва да се самоубиеш заради проявената неспособност. Още от началото ти казах да престанеш да ме заплашваш, но вие, воините всички сте еднакви. Никога не мислите за последствията. Това ви е най-голямата слабост. Сега остави сабята си и ще ти кажа още нещо.

Оклюмал, офицерът се подчини.

— Разбира се, вие познавате книгата „Изкуството на войната“ от военачалника Сун Цзъ, този прочут китайски трактат за бойната стратегия, нали? Допускам, че всеки военен с вашия висок чин трябва отблизо да познава такава важна книга. Във всеки случай, споменавам я, понеже бих искал да ви дам урок, с който да онагледя един от основните принципи на този труд. Искам да ви науча как да уловите Такедзо, без да губите още от хората си или да причинявате на селяните повече щети, след всичко, което вече сте им сторили. И тъй като това е във връзка с вашите служебни задължения, трябва наистина да ме слушате внимателно. — Той се обърна към момичето: — Оцу, ще налееш ли на офицера още една чаша саке?

Самураят беше минал четиридесетте, значи бе с десетина години по-възрастен от Такуан. По лицата на двамата обаче сега личеше, че силата на характера не е въпрос на възраст. Речта на монаха смири по-възрастния мъж и изпари дързостта му.

— Не, не искам повече саке — отвърна той кротко. — Надявам се да ми простите. Представа нямах, че сте приятел на господаря Терумаса. Боя се, че бях много нелюбезен.

Смирението му сега бе едва ли не смехотворно, но Такуан се въздържа да го унизява повече.

— Сега да забравим за това. Искам да обсъдим как да уловите Такедзо. Нали това е, което трябва да направите, за да изпълните заповедта си и да запазите своята самурайска чест?

— Да.

— Естествено, аз знам също, че за вас е без значение, колко време ще отнеме залавянето на този човек. В крайна сметка, колкото повече продължи това, толкова по-дълго ще можете да останете в храма, да ядете, пиете и заглеждате Оцу.

— Моля ви, нека повече не става дума за това. Особено пред Негово Височество.

Воинът приличаше на дете, готово да избухне в сълзи.

— Готов съм да запазя всичко станало в тайна. Но ако продължи това целодневно тичане из планината, селяните ще бъдат много затруднени. И не само те, а и останалите хора тук. Всички в селото са прекалено разтревожени и уплашени, за да подновят обичайната си работа. Е, както аз виждам нещата, вашата грешка е, че не сте приложил подходящ подход. Всъщност не смятам, че изобщо сте имал някакъв подход. Нима не познавате „Изкуството на войната“?

— Срам ме е да го призная, но не.

— Ами трябва да ви е срам! И не трябва да се изненадвате, когато ви наричам глупак. Може да сте служител на властта, но, уви, сте необразован и напълно безполезен. Няма полза обаче да ви натяквам нещо толкова очевидно. Просто ще ви предложа нещо. Предлагам ви лично аз до три дни да уловя Такедзо.

— Вие ли да го уловите?

— Да не мислите, че се шегувам?

— Не, обаче…

— Обаче какво?

— Обаче заедно с всички подкрепления от Химеджи, селяните и пехотинците разполагаме с двеста души, които от почти три седмици претърсват планината.

— Това ми е добре известно.

— И тъй като сега е пролет, Такедзо е улеснен. По това време на годината може да намери много неща за ядене.

— Да не би тогава да мислите да чакате, докато завали сняг? Още осем месеца или повече?

— Хм, не, не смятам, че можем да си позволим такова нещо.

— Със сигурност не можете. Точно затова предлагам аз да го заловя вместо вас. Нямам нужда от помощ; мога да се справя сам. Като си помисля, обаче, може би трябва да взема със себе си Оцу. Да, двамата ще сме достатъчни.

— Нали не говорите сериозно?

— Ще замълчите ли, моля! Да не би да искате да кажете, че Такуан Сохо през цялото време си прави само шеги?

— Извинете.

— Както казах, вие не познавате „Изкуството на войната“ и това, по мое мнение, е най-важната причина за вашия жалък провал. Аз от друга страна може да съм прост духовник, но смятам, че разбирам Сун Цзъ. Имам само едно условие и ако не се съгласите, ще трябва да се отдръпна и да ви гледам как се блъскате, докато падне сняг и може би — докато падне и главата ви.

— Какво е условието? — попита предпазливо офицерът.

— Ако ви върна беглеца, да ме оставите аз да реша съдбата му.

— Какво ще рече това?

Самураят подръпна мустака си. През ума му премина върволица от мисли. Как може да е уверен, че този странен монах не го мами от край до край? Макар и да говори красноречиво, може да е съвсем луд. Не може ли да се окаже приятел и съучастник на Такедзо? Да не би да знае къде се крие този? Дори и да не е така, както изглежда вероятно, не би навредило да му позволи да опита, просто за да види докъде ще стигне със своя откачен план. Сигурно в крайна сметка сам ще се измъкне от уговорените условия. И като обмисли това, офицерът кимна в знак на съгласие.

— Добре тогава. Ако вие го уловите, вие можете и да решите какво да стане с него. А какво ще се случи, ако не го намерите до три дни?

— Ще се обеся на онзи кедър в градината.

Рано на следващия ден храмовият прислужник се втурна извънредно възбуден в кухнята и завика сподавено:

— Да не е полудял Такуан? Чух, че обещал сам да намери Такедзо!

Очите на хората се ококориха.

— Не!

— Не е за вярване!

— И как точно е намислил да го направи?

Последваха остроумни забележки, но съпроводени и от тревожен шепот.

Щом новината стигна до храмовия свещеник, той поклати мъдро глава със забележката, че устата на човека често е като врата към злощастието.

Най-искрено стресната обаче беше Оцу. Само преди ден прощалното писмо на Матахачи я потресе повече, отколкото би могла вестта за смъртта му. Беше се доверявала на своя годеник и дори бе готова заради него да изтърпи тиранична свекърва като страховитата Осуги. На кого можеше да се опре сега?

За потъналата в мрак и отчаяние Оцу, Такуан беше единствената житейска светлина, последният лъч надежда. Вчера, докато плачеше насаме в навеса със становете, тя взе остър нож и наряза на късчета плата за кимоно, в който направо бе втъкала душата си. Мислеше дори да забие тънкото острие в собственото си гърло. Макар тази мисъл остро да я изкушаваше, появата на Такуан най-сетне я прогони от ума й. След като я успокои и я убеди да отиде да налее саке на офицера, монахът я потупа по гърба. Още можеше да усети топлината на силната му ръка в мига, когато я извеждаше от навеса.

А сега този човек се съгласи на такива безумни условия.

Оцу се тревожеше не толкова от опасността за себе си, колкото от възможността нейният единствен приятел на този свят да бъде загубен заради това глупаво споразумение. Чувстваше се като изгубена и съвсем потисната. Дори само здравият разум й казваше, че е нелепо тя и Такуан да успеят да намерят Такедзо за толкова късо време.

Такуан дори има дързостта да се закълне заедно с Мустакаткото пред олтара на Хачиман, бога на войната. След като се върна оттам, тя остро го смъмри заради прибързаността му, но той настоя, че нямало за какво да се тревожи. Намерението му, каза, било да освободи селото от стоварилото се върху него бреме, да направи пътищата пак сигурни и да попречи на нови загуби на човешки живот. Тя трябва да разбере, че в сравнение с хората, които ще бъдат спасени при бързото задържане на Такедзо, неговият живот изглежда незначителен. Каза й също да си почине възможно най-добре до вечерта на следващия ден, когато ще потеглят. Трябва да дойде без оплаквания и изцяло да се довери на решенията му. Оцу бе прекалено стресната, за да възразява, а и възможността да остане сама и да се тревожи бе дори по-лоша от мисълта за тръгването.

Късно следобед на следващия ден Такуан още дремеше заедно с котката в ъгъла на храмовата сграда. Лицето на Оцу бе съвсем безизразно. Свещеникът, прислужникът, послушникът — всички се бяха опитали да я убедят да не тръгва.

— Иди се скрий — беше техният разумен съвет, но по причини, които тя самата надали можеше да схване, Оцу не изпитваше ни най-малко желание да го последва.

Слънцето бързо слизаше надолу и плътните вечерни сенки започваха да покриват процепа в планинския склон, който бележеше пътя на река Айда. Котката скочи от храмовата тераса на земята и скоро на нея се появи самият Такуан. Също като котката преди малко, той се протегна и широко се прозина.

— Оцу — извика монахът, — по-добре да тръгваме.

— Вече съм събрала всичко — сламени сандали, пръчки, на които да се подпираме, дълги чорапи, лекарства, омаслена хартия.

— Нещо си забравила.

— Какво? Оръжие ли? Сабя, копие или нещо такова ли трябва да вземем?

— С положителност не! Искам да взема запас от храна.

— О, да сложа нещо сготвено в кутии ли?

— Не, добра храна. Искам малко ориз, малко солена фасулена каша и… о, да — малко саке. Всичко вкусно ще влезе в работа. Иди в кухнята и направи един голям вързоп. Вземи и прът, на който да го носим.

Близките планини бяха сега по-черни от най-добрия черен лак, а онези в далечината — по-бледи от слюда. Късно напролет и вятърът беше ароматен и топъл. Мъглата се задържаше около бамбуковите стъбла и виещите се растения. Колкото повече Такуан и Оцу се отдалечаваха от селото, толкова по-силно започваше да им се струва, че планините са окъпани от вечерен дъждец. Всяко листо леко просветваше във вечерния мрак. Вървяха един след друг в тъмнината, хванали откъм двата края бамбуковия прът, на който се полюляваше техният вързоп.

— Хубава вечер за разходка, а, Оцу? — обади се Такуан и погледна през рамо.

— Не я намирам толкова хубава — промърмори момичето. — Къде всъщност отиваме?

— Още не съм съвсем сигурен — отвърна той с леко замислен глас, — но нека повървим още малко.

— Е, нямам нищо против.

— Не си ли уморена?

— Не — отговори Оцу, но прътът явно й убиваше, защото тя начесто го местеше от едното си рамо на другото.

— Къде са хората? Не сме видели досега никого.

— Днес офицерът цял ден не се показа в храма. Обзалагам се, че е повикал хората си обратно в селото, за да ни остави три дена сами. Как точно предлагаш да уловим Такедзо, Такуан?

— О, не се безпокой. Той рано или късно ще се появи.

— Да, но не се е показал пред никой друг. Дори и това да стане обаче, ние какво ще правим? Преследват го толкова много хора и сега сигурно е готов на всичко. Ще се бие за живота си, а той поначало е много силен. Само като си помисля за това и ми се разтреперват краката.

— Внимавай! Гледай къде стъпваш! — извика внезапно Такуан.

— О! — изписка ужасена Оцу и се закова на място. — Какво е станало? Защо ме уплаши така?

— Не се тревожи, не е Такедзо. Искам само да гледаш къде вървиш. Тук покрай целия път има диви лози и къпини и от тях на места са направени капани.

— Поставили са ги там, за да препънат и уловят Такедзо ли?

— А-ха. Но ако не внимаваме, сами ще се уловим в някой.

— Ако все такива неща ми говориш, Такуан, ще се стресна толкова, че крачка не ще мога да направя!

— За какво се тревожиш? Ако наистина попаднем на капан, аз ще се препъна първи. Няма нужда и ти да падаш заедно с мен — той се обърна назад и се усмихна. — Трябва да кажа, че са си направили страшно много труд за едното нищо. — След миг мълчание добави: — Не ти ли се струва, че клисурата се стеснява, Оцу?

— Не знам, но подминахме задната страна на Санумо преди доста време. Това трябва да е Цуджинохара.

— Ако е така, току-виж се наложило да вървим цялата нощ.

— Е, но аз дори не знам къде отиваме. Защо изобщо ме питаш?

— Я да оставим това за малко на земята.

След като свалиха вързопа, Такуан се насочи към една висока скала наблизо.

— Къде отиваш?

— Да се облекча.

На сто лакти под него водите, които се сливаха в река Айда, с трясък се разбиваха от камък на камък. Ревът достигаше горе до него, изпълваше слуха му и цялото му същество. Докато уринираше, се взря в небето, сякаш броеше звездите там.

— Ох, какво хубаво чувство! — възкликна той възторжено. — Аз ли съм се слял с мирозданието или то с мене?

— Не свърши ли вече, Такуан? — повика го Оцу. — Ти явно никак не бързаш!

Най-сетне монахът се появи и обясни причината.

— Докато се занимавах с тази работа, се посъветвах и с „Книгата на промените“ и сега точно знам какво трябва да предприемем. Сега всичко ми е ясно.

— „Книгата на промените“ ли? Но ти не носиш книга.

— Не писаната книга, глупаче, а тази вътре в мен. Моята собствена и единствена Книга на промените. Тя ми е някъде в сърцето, стомаха или на друго място. Докато стоях там, огледах разположението на местността, вида на водата и състоянието на небето. После затворих очи и когато ги отворих, някакъв глас в мен ми каза: „Иди на онази планина там“.

Той посочи един близък връх.

— За планината Такатеру ли говориш?

— Нямам представа как се казва. Онази там е, с равната поляна горе-долу по средата на склона.

— Хората и казват пасището Итадори.

— О, значи има име, така ли?

Щом стигнаха дотам, пасището се оказа малко плато, леко наклонено на югоизток и даващо отличен изглед към околността. Селяните обикновено отвързваха тук крави и коне, за да пасат, но тази вечер не се виждаше или чуваше нито едно животно. Неподвижността се нарушаваше само от топлия пролетен ветрец, който милваше тревата.

— Ще останем да нощуваме тук — обяви Такуан. — Врагът Такедзо ще падне в ръцете ми, досущ както военачалникът Цао Цао от Вей паднал в ръцете на Чу-ко Кун-Мин.

— Какво ще правим тук? — попита Оцу, щом свалиха товара си.

— Ще седим — отвърна твърдо Такуан.

— Как можем да уловим Такедзо, само като седим тук?

— Ако опънеш мрежа, можеш да хванеш летяща птица, без сам да летиш.

— Но ти не си опъвал мрежи. Сигурен ли се, че не те е обладал дух на лисица или нещо такова?

— Хайде тогава да стъкмим огън. Лисиците се боят от огъня, значи ако е така, както казваш, духът скоро ще бъде прогонен.

Събраха малко сухи дърва и Такуан ги подреди за огъня. Това изглежда повдигна духа на Оцу.

— Хубавият огън оправя настроението, нали?

— Поне със сигурност ти става по-топло. Но ти нещастна ли се чувстваше?

— О, Такуан, ти можа да видиш в какво настроение бях! А и не мисля, че на някой ще му хареса да прекара като нас нощта в планината. Какво щяхме да правим, ако сега беше заваляло?

— На качване видях край пътя една пещера. Можехме да се подслоним там, докато спре.

— Сигурно Такедзо прави така нощем или при лошо време, не смяташ ли? Из цялата планина трябва да има подобни скривалища. Сигурно там се крие и през по-голямата част от времето.

— Сигурно. Той всъщност няма много разум, но трябва поне да му е достатъчно, за да се сети да се скрие от дъжда.

Оцу се замисли.

— Такуан, защо хората в селото го мразят толкова?

— Властите ги карат да се отнасят с него така. Тези хора са простовати, Оцу. Страх ги е от управниците, толкова ги е страх, че ако онези разпоредят, ще прогонят своите собствени съселяни и дори близки.

— Искаш да кажеш, че ги е грижа само за собствените им кожи.

— Е, те всъщност не са виновни. Напълно безсилни са. Трябва да им простиш, че мислят първо за себе си — това е форма на самозащита. Всъщност те искат само да бъдат оставени на мира.

— А самураите? Защо се суетят толкова заради незначителен човек като Такедзо?

— Защото той за тях е знак на безпорядъка, човек вън от закона. Те трябва да запазят мира. След Секигахара Такедзо е бил обзет от мисълта, че врагът е по петите му. Първата му голяма грешка беше да наруши границата между двете области. Трябвало е да прояви малко хитрост, да се промъкне през нощта или да мине преоблечен. Каквото и да било. Но това не подобава на Такедзо! Трябвало е да премине, да убие един от стражите, а след него и други хора. След това всичко е тръгнало като снежна лавина. Той смята, че трябва да продължи да убива, за да защити собствения си живот. Но той всъщност е човекът, който започна всичко. Цялото това злощастно положение е причинено само от едно — на Такедзо съвсем му липсва здрав разум.

— И ти ли го мразиш?

— Отвращава ме! Ужасен съм от глупостта му! Ако бях господар на областта, щях да наредя да го накажат с най-тежкото наказание, което мога да измисля. Всъщност, като поука за останалите, ще накарам да му откъсват крайниците един по един. Той в крайна сметка не е по-добър от див звяр, не е ли така? Един областен господар не може да си позволи великодушие към хора като Такедзо, дори на някои да се струва, че той не е нищо повече от млад нехранимайко. Това ще навреди на закона и на реда, а това, особено в тези неспокойни времена, няма да е добро.

— Винаги съм мислила, че си добър по душа, Такуан, но всъщност ти си доста коравосърдечен, а? Не съм смятала, че те е грижа за законите на даймио.

— Е, грижа ме е. Мисля, че доброто трябва да бъде възнаграждавано, а злото — наказвано и съм дошъл тук, упълномощен да направя тъкмо това.

— О, какво беше това? — извика Оцу и скочи от мястото си край огъня. — Не го ли чу? Някакво прошумоляване, като стъпки, от онези дървета там!

— Стъпки ли? — Такуан също застана нащрек, но след като се заслуша за няколко мига, избухна в смях. — Ха-ха. Това са само маймунки. Погледни!

Двамата различиха очертанията на една голяма и една по-малка маймуна, който се премятаха по дърветата.

Оцу с видимо облекчение отново седна.

— Ух, това ме уплаши почти до смърт!

През следващите два часа двамата седяха мълчаливо и се взираха в огъня. Всеки път, когато той отслабнеше, Такуан начупваше малко сухи клони и ги хвърляше вътре.

— За какво си мислиш, Оцу?

— Аз ли?

— Да, ти. Макар през цялото време да ми се случва, аз всъщност мразя да разговарям сам със себе си.

Очите на Оцу се бяха подули от дима. Тя вдигна поглед към звездното небе и тихо заговори.

— Мислех си колко е странен този свят. Всички тези звезди там в черната празнота… Не, не за това става сега дума.

— Тази нощ като че обгръща всичко — продължи тя. — Ако се вглеждаш дълго време в звездите, може да ги видиш как се движат. Движат се бавно, бавно. Не мога да не си помисля, че целият свят се движи. Усещам го. А аз съм една малка прашинка сред всичко това — прашинка, подвластна на някаква страховита сила, която дори не мога да видя. Дори докато седя тук и мисля, моята съдба малко по малко се променя. Мислите ми се движат като че ли в кръг.

— Не говориш истината! — отвърна строго Такуан. — Тези мисли естествено са минали през главата ти, но всъщност ти имаш нещо много по-определено на ум.

Оцу мълчеше.

— Прости ми, ако съм нарушил тайната ти, Оцу, но прочетох онези писма, които получи.

— Така ли? Но печатът не беше счупен!

— Прочетох ги, след като те намерих в навеса със становете. Когато каза, че не ги искаш, аз ги пъхнах в ръкава си. Допускам, че не съм постъпил правилно, но по-късно, когато останах сам, ги извадих и ги прочетох, просто за да убия времето.

— Ужасен си! Как си могъл да направиш такова нещо! И просто за да си убиеш времето!

— Е, каквато и да е била причината. Във всеки случай сега разбирам кое е предизвикало този поток от сълзи. Когато те намерих, изглеждаше полумъртва. Но чуй, Оцу, мисля, че ти имаш късмет. Мисля, че в крайна сметка е по-добре, че нещата станаха по този начин. Мислиш ме за ужасен ли? Я погледни него!

— Какво искаш да кажеш?

— Матахачи беше и си остава безотговорен. Ако се беше омъжила за него и той след това един ден те изненадаше с писмо като това, какво щеше да правиш тогава? Не ми казвай, познавам те. Щеше да се хвърлиш от някоя висока скала в морето. Радвам, се, че всичко свърши, преди да се е стигнало дотам.

— Жените не мислят по този начин.

— О, така ли? А как мислят те?

— Толкова съм ядосана, че ми се иска да крещя! — Тя дръпна със зъби ръкава на кимоното си. — Някой ден ще го открия! Кълна се, ще го открия! Няма да се успокоя, преди право в лицето да съм му казала какво мисля за него. И същото важи за онази там Око.

Тя избухна в сълзи на гняв. Докато се взираше в нея, Такуан загадъчно промърмори:

— Започва се, а?

Тя го изгледа поразена:

— Какво?

Той гледаше към земята, с вид, че събира мислите си. После заговори:

— Оцу, наистина се надявах, че на тебе единствена ще бъдат спестени злините и коварството на този свят. Че невинността ти ще премине през живота непроменена и невредима. Изглежда обаче суровите ветрове на съдбата вече започват да те досягат, също както досягат всички останали.

— О, Такуан! Какво да направя?! Толкова съм… ядосана!

Раменете в се разтресоха от ридания и тя зарови глава в скута си.

До сутринта вече се беше наплакала и двамата се скриха в пещерата, за да поспят. През нощта останаха да бдят край огъня и на следващия ден пак спаха в пещерата. Имаха много храна, но Оцу бе озадачена. Тя продължаваше да твърди, че не може да разбере как при това положение ще хванат Такедзо. Такуан от друга страна оставаше съвършено невъзмутим. Оцу нямаше ни най-малка представа какво си мисли той. Не правеше въобще опит да търси където и да било, нито пък бе и най-малко обезпокоен от това, че Такедзо не се появява.

На вечерта на третия ден, както и предишните нощи, те останаха да будуват край огъня.

— Такуан — изпусна се най-сетне Оцу, — това, нали знаеш, е нашата последна нощ. Утре времето ни изтича.

— Хм. Да, наистина е така.

— Е, какво мислиш да правиш?

— А какво би трябвало да правя?

— О, не бъди такъв дръпнат! Нали си спомняш обещанието, което даде на офицера?

— Ами да, разбира се!

— Е, ако не доведем Такедзо…

— Знам, знам — прекъсна я той. — Ще трябва да се обеся на стария кедър. Но ти не се тревожи. Още не съм се приготвил да умирам.

— Тогава защо не отидеш да го потърсиш?

— Ако го направех, мислиш ли наистина, че щях да го намеря? В тези планини?

— О, изобщо не те разбирам! Обаче докато седя тук, някак си ми се струва, че ставам по-храбра и събирам смелост да оставя нещата да тръгнат, както им е писано. — Тя се засмя. — Или може би просто полудявам, като тебе.

— Аз не съм луд. Просто имам смелост. Това му трябва на човек.

— Кажи ми, Такуан, само смелостта и нищо друго ли те накара да се заемеш с това?

— Да.

— Нищо освен смелостта! Това не е много насърчително. Мислех, че трябва да имаш някой таен и безотказен план.

Оцу тъкмо бе на път да сподели увереността на спътника си, но неговото разкритие, че действа само с едната дързост я потопи в пристъп на отчаяние. Напълно луд ли е той? Понякога хора, които не са съвсем наред с ума, могат да бъдат взети от другите за гении. Такуан може да е един от тези. Оцу започваше да смята това за твърде възможно.

Монахът, невъзмутим както винаги, продължи да се взира разсеяно в огъня. След малко, сякаш току-що е забелязал, той промълви:

— Много е късно, нали?

— Няма спор! Скоро ще съмне — отвърна Оцу преднамерено рязко. Защо се довери на този безумец?

Без да обръща внимание на острия й отговор, той промърмори:

— Странно, а?

— Какво си мърмориш, Такуан?

— Тъкмо ми хрумна, че Такедзо съвсем скоро трябва да се появи.

— Да, но той може би не знае, че двамата имате уговорена среща. — Като погледна строгото лице на монаха, Оцу омекна. — Настина ли мислиш, че това ще стане?

— Естествено, че мисля!

— Но защо той да влезе право в капана?

— Не е точно така. Всичко опира до човешката природа. Духом хората не са силни, те са слаби. А самотата не е естествено състояние, особено когато при това си заобиколен от неприятели и те преследват със саби. Можеш да смяташ това за естествено, но аз ще бъда много изненадан, ако Такедзо пропусне да се отбие при нас и да се стопли при огъня.

— Не е ли това просто, което ти се иска на теб? Той може да не е никъде наблизо.

Такуан поклати глава.

— Не, не просто ми се иска. Това дори не е мое хрумване, а на един от майсторите на военното изкуство.

Говореше така уверено, че Оцу усети облекчение от толкова определеното несъгласие на Такуан.

— Подозирам, че Шимен Такедзо е някъде съвсем наблизо, но още не е решил дали сме приятели или врагове. Сигурно бедното момче е измъчвано от множество съмнения, бори се с тях и няма сила да тръгне напред или да отстъпи. Нека предположа, че тъкмо сега се крие в сянката, гледа ни крадешком и отчаяно се чуди как да постъпи. Ах, зная. Ще ми дадеш ли флейтата, която носиш на обито си.

— Моята бамбукова флейта ли?

— Да, дай ми да посвиря за малко.

— Не. Невъзможно. Никога няма да дам на някой да я докосне.

— Защо? — настоя Такуан.

— Няма значение защо! — извика тя и заклати глава.

— Какво лошо има в това да ми дадеш да я използвам? Флейтите стават по-добри, колкото повече се свири на тях. Няма да ти я разваля.

— Но…

Оцу притисна плътно с дясната си ръка флейтата на нейното оби.

Винаги я носеше близо до тялото си и Такуан знаеше колко много цени тя своя инструмент. Никога обаче не беше допускал, че ще му откаже да посвири.

— Наистина няма да я счупя, Оцу. Имал съм работа с дузини флейти. О, хайде, дай ми поне да я подържа.

— Не.

— Каквото и да става?

— Каквото и да става.

— Упорита си ти!

— Добре, упорита съм.

Такуан се предаде.

— Е, тогава с удоволствие ще послушам ти да свириш. Ще ми изсвириш ли само едно кратко нещо?

— Не искам да правя и това.

— Защо не?

— Защото ще се разплача, а не мога да свиря на флейтата, докато плача.

— Хмм — замисли си Такуан.

Изпитваше съчувствие към тази твърдоглава упоритост, така присъща на сираците и в същото време разбираше, че дълбоко в сърцата им има някаква празнина. Струваше му се, че те са обречени отчаяно да копнеят за онова, което не могат да имат, за родителската обич, с която никога не са били дарявани.

Оцу постоянно се стремеше към родителите си, които никога не бе познавала, но тя така и не бе изпитала усещането на родителската любов. Флейтата бе единственото нещо, останало й от нейните родители, единственият техен образ, който тя някога беше притежавала. Когато едва прогледнала я изоставили като захвърлено коте на терасата на Шиподжи, флейтата била втъкната в малкото й оби. Това беше единствената връзка, която в бъдеще можеше да й даде възможността да намери хора от своята кръв. Тя бе не само образ, а и глас на бащата и майката, които не бе виждала никога.

„Значи плаче, когато свири на нея!, помисли си Такуан. Нищо чудно, че така не й се иска да даде на някой да я докосне и дори сама да свири на нея!“ Изпита съжаление към момичето.

През тази трета нощ в небето за първи път се появи перленобяла луна. От време на време тя се разтапяше зад мъгливи облаци. Дивите гъски, които винаги прелитат есенно време в Япония и през пролетта се връщат у дома, явно бяха тръгнали на север; понякога крякането им стигаше до тях измежду облаците.

Такуан се сепна от унеса си и се обади:

— Огънят е изгаснал, Оцу. Ще му сложиш ли още малко дърва?… Защо, какво става? Нещо не е на ред ли?

Оцу не отговори.

— Плачеш ли?

Тя продължи да мълчи.

— Съжалявам, че ти напомних за миналото. Не исках да те натъжавам.

— Няма нищо — прошепна тя. — Не трябваше да бъда толкова упорита. Моля те, вземи флейтата и посвири.

Извади инструмента от обито си и му го подаде над огъня. Беше поставен в калъф от стар, нагънат брокат; платът бе износен, връзките одърпани, но още личеше някаква старинна изисканост.

— Може ли да я разгледам? — попита Такуан.

— Да, разбира се. Вече няма значение.

— Но защо не посвириш ти вместо мен? Настина мисля, че ми се ще повече да послушам. Просто ще седна тук ето така.

Обърна се настрани и обгърна коленете си с ръце.

— Добре. Не ме бива много — заяви скромно Оцу, — но ще опитам.

Тя коленичи с отмерени движения на тревата, оправи яката на кимоното си и се поклони над поставената пред нея флейта. Такуан не каза нищо повече. Изглеждаше, сякаш вече не е на мястото си; остана само огромната, самотна вселена, която нощта обгръщаше. Мъглявите очертания на монаха можеха да бъдат също скала, търкулнала се от склона на хълма и спряла в равното.

Оцу извърна бялото си лице леко настрани и вдигна скъпоценното притежание към устните си. Щом навлажни мундщука и вътрешно се приготви да свири, тя заприлича на някаква съвсем различна Оцу, Оцу, въплътила силата и достойнството на изкуството. Обърна се към Такуан и повторно, според правилата за държание, отрече, че притежава всякакви умения. Той кимна вяло.

Звукът на флейтата сякаш се разля. Тънките пръсти на момичето се движеха по седемте отвора на инструмента, ставите им приличаха на мънички джуджета, завладени от бавен танц. Звукът бе нисък, като ромон на извор. Такуан усети, че самият той се превръща в течаща вода, плиска се в пролома, заиграва в плитчините. Когато прозвучаха високите тонове, усети духа си да се понася към небето, за да лудува там с облаците. Земните звуци и небесните отгласи се сляха и преобразиха в печалните стонове на духащия между боровете вятър, който жали за нетрайността на този свят.

Докато слушаше унесен, със затворени очи, Такуан не можеше да не си припомни преданието за княз Хиромаса, който, докато през една лунна нощ се разхождал при портата Судзаки в Киото и свирел на флейта, чул друга флейта да приглася на неговата. Князът тръгнал да търси свирача и го открил на горния етаж на портата. След като си разменили флейтите, двамата свирили цяла нощ заедно. Едва по-късно князът открил, че с него седял дявол, преобразен в човешки облик.

— Дори един дявол — помисли Такуан, — се трогва от музиката. Колко по-дълбоко човекът, изложен на пет вида страсти, трябва да се вълнува от звуците на флейтата в ръцете на това красиво момиче!

Искаше му се да заплаче, но не пророни нито сълза. Лицето му потъна надолу между коленете, които несъзнателно прегърна по-здраво.

Светлината от огъня постепенно избледня, а страните на Оцу се обагриха в по-наситено червено. Беше така завладяна от музиката, че човек трудно можеше да я различи от инструмента, на който свири.

Дали призоваваше майка си и баща си? Дали тези издигащи се към небето звуци наистина питаха: „Къде сте?“. И не се ли смесваше с това и горчивото разочарование на девойката, изоставена и измамена от неверен мъж?

Изглеждаше като упоена от музиката, завладяна от собствените си чувства. Дишането й започна да издава умора; ситни капчици пот се появиха покрай корените на косата й. Сълзи потекоха по лицето й. Макар мелодията да бе пресечена от сподавени ридания, тя сякаш продължи завинаги.

Тогава внезапно в тревата нещо се раздвижи. Не беше на повече от петнадесет или двадесет лакти от огъня и по шума приличаше на пълзящо животно. Главата на Такуан се вдигна рязко нагоре. Той погледна право към тъмния предмет, вдигна спокойно ръка и махна за поздрав.

— Ти там! Трябва да ти е студено от росата. Ела тук при огъня и се постопли. Ела да си поговориш с нас, моля те.

Стресната, Оцу спря да свири и попита:

— Пак ли си говориш сам, Такуан?

— Не забеляза ли? — попита той и посочи с пръст. — От известно време Такедзо е ето там и те слуша как свириш на флейта.

Тя се извърна да погледне и след това с писък метна флейтата си по черната сянка. Наистина беше Такедзо. Той скочи като подплашен елен и побягна.

Такуан, изненадан от писъка на Оцу, колкото и Такедзо, се почувства, сякаш мрежата, която така внимателно бе стягал, сега се е скъсала и рибата е избягала. Той скочи на крака и колкото му глас държи извика:

— Такедзо, спри!

В гласа му имаше надмощие, някаква заповедническа сила, на която не можеше лесно да се устои. Беглецът се спря като закован и леко зашеметен погледна назад. Взря се в Такуан с подозрителен поглед.

Монахът не каза нищо повече. Бавно кръстоса ръце пред гърдите си и впери в Такедзо също такъв неподвижен поглед, какъвто и той в него. Двамата сякаш дори задишаха едновременно.

Постепенно в ъгълчетата на очите на Такуан се появиха бръчиците, които предхождат приятелска усмивка. Той разтвори ръце, направи на Такедзо знак да се приближи и каза:

— Е, ела тук.

При тези думи момчето премигна и по тъмното му лице се изписа необичайно изражение.

— Ела тук — подкани го Такуан, — и ще можем да си поговорим.

Последва озадачено мълчание.

— Имаме много за ядене и дори малко саке. Знаеш ли, ние не сме ти врагове. Ела тук при огъня. Да поговорим.

Отново мълчание.

— Не правиш ли голяма грешка, Такедзо? Пред теб има свят с огън, храна, напитки и дори човешко съчувствие. Ти настояваш да останеш затворен в твоя си собствен ад. Доста криво гледаш на света, знаеш ли? Но аз ще престана да се опитвам да споря с теб. В твоето състояние надали можеш да се вслушаш в разума. Просто ела тук при огъня. Оцу, стопли картофената яхния, която сготви преди малко. Аз също съм гладен.

Оцу сложи съда на огъня, а Такуан постави близо до пламъка една стомна със саке, за да се стопли. Мирната гледка уталожи страховете на Такедзо и той запристъпва по-наблизо. Когато беше почти до тях, спря и застана неподвижно, явно сдържан от някакво вътрешно смущение.

Такуан търкулна един камък до огъня и потупа Такедзо по гърба.

— Седни тук — каза той.

С рязко движение момчето седна. Оцу от своя страна не можеше дори да погледне в лицето приятеля на своя бивш годеник. Чувстваше се, сякаш е близо до отвързан звяр.

Такуан вдигна похлупака на съда и отбеляза:

— Изглежда е готово.

Набучи един картоф с краищата на клечките си за хранене, изтегли го навън и го бутна в устата си. Сдъвка го със задоволство и обяви:

— Много са хубави и мекички. Няма ли да ги опиташ, Такедзо?

Такедзо кимна и за първи път се усмихна, като показа два реда безупречно бели зъби. Оцу напълни една паничка и му я подаде, при което той започна поред да духа горещата яхния и да преглъща от нея на големи хапки. Ръцете му трепереха, а зъбите потракваха по ръба на паницата. Толкова бе прегладнял, че не можеше да овладее това треперене. Направо плашеше.

— Нали е хубаво? — попита монахът, като остави клечките си. — А искаш ли малко саке?

— Не искам.

— Не го ли обичаш?

— Сега не искам.

След толкова време в планината Такедзо се боеше, че от питието може да му прилошее.

След малко той доста любезно добави:

— Благодаря ви за храната. Вече се стоплих.

— Наяде ли се?

— Достатъчно ми беше, благодаря. — Той върна паничката си на Оцу и попита: — Защо сте дошли тук? Видях огъня ви и предишната нощ.

Въпросът стресна Оцу и тя не бе готова с отговор, но Такуан й се притече на помощ и направо каза:

— Да ти кажа право, дойдохме тук да те уловим.

Такедзо не се показа особено изненадан, макар изглежда се поколеба дали да вземе току-що казаното от монаха за истина. Главата му клюмна мълчаливо. Местеше поглед от Такуан към момичето и обратно.

Монахът видя, че е дошло времето да действа. Той се обърна, за да погледне право към Такедзо и заговори:

— Е, какво ще кажеш? След като така или иначе ще те хванат, няма ли да бъде по-добре да бъдеш под бремето на закона на Буда? Разпоредбите на даймио са закон и законът на Буда е закон, но от двата този на Буда е по-лекият и по-човечният.

— Не, не — възкликна Такедзо и заклати ядосано глава.

Такуан продължи с мек глас.

— Само ме изслушай за малко. Разбирам, че си решен да се държиш до смърт, но можеш ли в крайна сметка действително да спечелиш?

— Какво ще рече дали мога да спечеля?

— Искам да кажа, можеш ли с успех да се противопоставиш на хората, които те мразят, на законите на областта и на твоя най-зъл враг, на теб самия?

— О, аз знам, че вече съм загубил — простена Такедзо. Лицето му се изкриви тъжно и очите му се наляха със сълзи. — На края ще ме посекат, но преди това ще убия старицата Хониден, войниците от Химеджи и всички други, които мразя! Ще убия колкото мога повече!

— А какво ще правиш със сестра ти?

— А?

— Огин. Какво ще стане с нея? Нали знаеш, че е затворена в укреплението при Хинагура?!

Въпреки че от по-рано беше решен да я спаси, сега Такедзо не успя да отговори.

— Не смяташ ли, че е време да се замислиш за бъдещето на тази добра жена? Тя е направила толкова много за теб. А какво ще стане с твоя дълг да продължиш името на баща си, Шимен Мунисай? Забрави ли, че това име е свързано чрез семейството Хирата с прочутия род Акамацу от Харима?

Такедзо скри лице с почернелите си, почти заприличали на лапи ръце. Изтънелите му рамене заподскачаха нагоре и се затресоха на измършавялото му, треперещо тяло. Избухна в горчиви ридания.

— Не… не знам. Какво… какво значение има това сега?

В този миг Такуан внезапно стисна юмрук и здраво перна с него Такедзо в челюстта.

— Глупак! — гръмна гласът на монаха.

Изненадан, Такедзо се олюля от удара и преди да е успял да се оправи, получи още един от другата страна.

— Недодялан нехранимайко! Глупав неблагодарник! Понеже майката, бащата и предците ти не са тук, за да те накажат, аз ще го направя вместо тях. Ето ти! — Монахът отново го удари и този път направо го повали на земята. — Още ли боли? — попита той войнствено.

— Да, боли — простена беглецът.

— Добре. Щом боли, значи може още в жилите ти да тече малко човешка кръв. Оцу, подай ми, моля, това въже… Е, какво чакаш? Донеси ми въжето! Такедзо вече знае, че ще го завържа. Той е готов за това. Това не е въжето на властта, а въжето на състраданието. Няма причина нито да се боиш от този човек, нито да го съжаляваш. Бързо, момиче, въжето!

Такедзо лежеше неподвижно по очи, без дори опит да помръдне. Такуан лесно го възседна през гърба. Ако бе пожелало да се съпротивлява, момчето лесно можеше да ритне монаха във въздуха като хартиено топче. И двамата знаеха това. Но той лежеше мълчаливо, с прострени ръце и нозе, сякаш най-сетне се е предал във властта на някакъв невидим закон на природата.

Старото дърво

Макар по това време сутринта обикновено да не удряха храмовата камбана, сега нейният тежък, отмерен звън отекна през селото и отзвуча далеч в планините. Беше денят, когато времето на Такуан изтичаше и селяните се застичаха към хълма, за да разберат, дали той е направил невъзможното. Вестта за успеха му се пръсна като горски пожар.

— Такедзо е уловен!

— Наистина?! Кой го е хванал?

— Такуан!

— Не мога да повярвам! Невъоръжен?

— Не може да е истина!

Тълпата заприижда към Шиподжи, за да се надиви на уловения беглец, вързан като животно за страничната подпора на стълбището пред главното светилище. При вида му някои преглъщаха и си поемаха шумно дъх, сякаш виждат лице в лице страховития демон на връх Ое. Сякаш за да смекчи удивлението им, Такуан седеше малко по-нагоре на стълбата, облакътен назад и дружелюбно ухилен.

— Хора от Миямото — извика той, — сега може мирно да се върнете по нивите си. Войниците скоро ще си тръгнат!

За наплашените селяни Такуан мигновено се бе превърнал в герой, в техен спасител и защитник от злото. Някои му се поклониха дълбоко, почти докосвайки с глави земята на храмовия двор; други си проправиха път напред, за да се допрат до ръката или дрехата му. Трети коленичиха в нозете му. Стреснат от тези прояви на раболепие, Такуан се дръпна настрани от тълпата и вдигна ръка, за да поиска тишина.

— Чуйте, мъже и жени на Миямото. Имам да ви казвам нещо важно. — Шумотевицата и виковете замряха. — Не аз заслужавам похвала за улавянето на Такедзо. Не на мен се дължи това, а на закона на природата. Тези, които го нарушат, в крайна сметка винаги губят. Законът е, който трябва да почитате.

— Не ставай смешен! Ти, а не природата, го улови!

— Не бъде толкова скромен, отче!

— Благодарим на който трябва!

— Забрави закона. Задължени сме сега на тебе.

— Е, тогава ми благодарете — продължи Такуан. — Нямам нищо против. Но трябва да изразите почит и към закона. Както и да е, каквото стана, стана и тъкмо сега имам нещо много важно, за което искам да ви питам. Имам нужда от вашата помощ.

— Какво е то? — попита някой от любопитното множество.

— Просто следното: какво ще правим с Такедзо сега, след като е наш? С представителя на рода Икеда, когото, сигурен съм, всички познавате на вид, се договорихме, ако не доведа до три дни беглеца, да се обеся на кедъра там. Ако успея, получих обещанието, че ще мога да реша неговата участ.

Хората си зашепнаха.

— Чухме за това!

Такуан застана в поза на съдия.

— Е, тогава какво да правим с него? Както виждате, страшилището е тук пред вас. Всъщност той не е много страховит, а? Всъщност, показа се толкова слаб, че тръгна с мен, без да се бие. Да го убием ли или да го пуснем да си върви?

Последва ропот на недоволство при мисълта, че Такедзо може да бъде пуснат. Един от мъжете извика:

— Трябва да го убием! Нищо не става от него, той е престъпник! Ако го оставим жив, ще е като проклятие за селото.

Докато Такуан мълчеше и изглежда обмисляше възможностите, ядосани, нетърпеливи гласове отзад завикаха:

— Убийте го! Убийте го!

В този миг, като избутваше с лакти два пъти по-едри от нея мъже, една старица си проправи път напред. Разбира се, беше гневната Осуги. Щом стигна до стъпалата, тя изгледа яростно Такедзо и после се обърна с лице към селяните.

— Няма да съм доволна, ако само го убие! — извика тя и размаха един черничев клон във въздуха. — Нека първо да страда! Само погледнете това отвратително лице! — Обърна се назад към пленника, вдигна клонката си и изкрещя: — Долна, отвратителна твар! — след което го удари на няколко пъти, докато остана без дъх и ръката й увисна настрани.

Такедзо се сви от болка, а Осуги със застрашителен вид се обърна към Такуан.

— Какво искаш от мен? — попита я монахът.

— Заради този убиец беше съсипан животът на сина ми. — Като се тресеше цяла, тя изкрещя: — А без Матахачи няма кой да продължи нашето семейно име.

— Добре — продължи Такуан. — Матахачи, ако нямаш нищо против да го кажа, никога не е струвал много. Няма ли в крайна сметка да е по-добре да приемеш за наследник зет си и да дадеш на него почитаното име Хониден?

— Как смееш да говориш това?! — Внезапно гордата вдовица избухна в плач: — Не ме е грижа какво мислиш. Него никой не го разбираше. Той не беше лош, беше ми любимецът. — Гневът й наново се събуди и тя посочи към Такедзо. — Той го подведе по лош път, той го направи нехранимайко като себе си. Сега имам право на отмъщение. — Обърна се към тълпата и ги замоли: — Нека аз да реша. Оставете това на мен. Знам какво да направя с него!

Точно тогава един гръмък и ядосан вик изотзад пресече старицата. Тълпата се раздели като разцепен на две плат и новодошлият бързо пристъпи напред. Беше самият Мустакатко, обзет от нарастваща ярост.

— Какво става тук? Това не е представление! Всички да се махате. Връщайте се на работа. Вървете си. Веднага! — Последва раздвижване, но никой не се обърна да си тръгне. — Чухте какво казах! Хайде бързо! Какво чакате?

Пристъпи заплашително към хората с ръка, вдигната над сабята. Тези най-отпред се отдръпнаха ококорени.

— Не! — прекъсна го Такуан. — Няма за какво тези добри хора да си вървят. Повиках ги тук точно с намерението да обсъдим какво да се направи с Такедзо.

— Ти да мълчиш! — заповяда офицерът. — Нямаш думата тук. — Той се изпъчи, изгледа страховито първо Такуан, после Осуги и накрая тълпата и изрева: — Този Шимен Такедзо не само е извършил тежки и непростими престъпления против закона на областта, той също е беглец от битката при Секигахара. Наказанието му не може да се реши от простолюдието. Трябва да бъде предаден на властта!

Такуан поклати глава.

— Глупости!

Като видя, че Мустакаткото се готви да отговори, той вдигна пръст нагоре, за да го накара да мълчи.

— Не така се споразумяхме!

Офицерът, чието достойнство бе сега сериозно заплашено, се възпротиви:

— Такуан, ти без съмнение ще получиш парите, които властите обещаха като награда. За мен като представител на господаря Терумаса обаче сега е дълг да взема пленника в свои ръце. Съдбата му няма какво повече да те интересува. Не си прави труда дори да мислиш за нея.

Без да отговаря, Такуан започна да се залива от смях. Всеки път, когато сякаш се успокоеше за малко, веднага го обземаше нов пристъп.

— Внимавай как се държиш, отче! — предупреди офицерът. От устата му захвърчаха плюнки: — Какво е толкова смешно? Да не мислиш това всичкото за шега?

— Да внимавам ли? — повтори Такуан и пак избухна в смях. — Да внимавам? Виж, Мустакатко, да не би да смяташ да нарушиш нашето споразумение, да измениш на свещената си клетва? Ако е така, то предупреждавам те — сега и тук ще пусна Такедзо на свобода!

Селяните си поеха общо дъх и се заотдръпваха.

— Готов ли си? — попита Такуан и посегна към въжето, с което бе вързан Такедзо.

Офицерът стоеше като онемял.

— А като го развържа, ще го насъскам първо срещу тебе. Ще можете да си направите двамата един двубой. След това го задръж, ако можеш!

— Почакай сега… почакай малко!

— Аз удържах на думата си.

Такуан продължи с движенията, сякаш се канеше да освободи пленника.

— Спри, казвам ти.

Челото на самурая се осея с капчици пот.

— Защо?

— Ами, понеже… понеже… — Той почти пелтечеше. — Сега, като е вързан, няма смисъл да го пускаме, само да създава още неприятности… нали така? Виж какво ще ти кажа! Можеш сам да убиеш Такедзо. Ето… ето ти моята сабя. Само ми дай главата му да я взема със себе си. Нали така е честно?

— Да ти дам главата му ли?! За нищо на света! Работа на духовниците е да устройват погребения, но да дават другиму телата на умрелите, или части от тях… Ами нали това ще ни създаде лошо име? Хората няма да ни поверяват своите мъртви и във всеки случай, ако почнехме просто да раздаваме телата, храмовете в скоро време щяха да се разорят.

При все че ръката на самурая беше опряна на дръжката на сабята му, Такуан не можеше да устои на изкушението да го подразни.

След това монахът се обърна към множеството и отново стана сериозен.

— Моля ви да обсъдите това помежду си и да ми дадете отговор. Какво да направим? Старицата казва, че не било достатъчно да го убием веднага, трябва първо да го мъчим. Какво ще кажете за няколко дни да го вържем за някой от клоните на кедъра? Можем да му вържем ръцете и краката и така ден и нощ ще бъде изложен на стихиите. Враните навярно ще му изкълват очите. Как ви се струва?

Предложението се стори на слушателите толкова нечовешки жестоко, че отпърво никой не успя да отговори.

Освен Осуги, която каза:

— Това твое хрумване, Такуан, сочи какъв мъдър мъж си наистина, но аз смятам, че трябва да го оставим седмица… не, повече! Нека да повиси десет-двайсет дни. Тогава аз сама ще дойда да нанеса последния удар.

Без повече суетня Такуан кимна.

— Добре. Така да е.

Отвърза въжето от стълбата, хвана го и като куче на каиш повлече Такедзо към кедъра. Пленникът вървеше кротко, с наведена глава, без да издаде и звук. Изглеждаше така обзет от разкаяние, че някои от по-добросърдечните хора в тълпата изпитаха малко съжаление към него. Вълнението от улавянето на този „див звяр“ още не бе утихнало обаче и всички с готовност се включиха в новото забавление. Навързаха няколко ката от въжето, вдигнаха го на един клон на около трийсет лакти от земята и здраво го затегнаха. Вързан по този начин, Такедзо приличаше не толкова на жив човек, колкото на голяма сламена кукла.

След като се върна в храма от планината, Оцу започна да изпитва необичайна и силна тъга всеки път, когато останеше сама в стаята. Питаше се защо е така, след като усамотението не беше нищо ново за нея. А и в храма винаги имаше хора наблизо. Сега имаше всички домашни удобства, обаче се чувстваше по-самотна, отколкото когато и да било през онези три дълги дни, прекарани на далечния връх само с Такуан за другар. Седнала пред ниската маса до прозореца с подпряна на длани брадичка, тя половин ден размишляваше над това, което изпитваше, преди да стигне до някакъв извод.

Чувстваше, че преживяното я е накарало да погледне вътре в себе си. Самотата, мислеше си, е като глада; не е вън, а някъде вътре в теб. Да си самотен значи да чувстваш липсата на нещо, нещо жизненоважно. На какво обаче, тя не знаеше.

Нито хората наоколо, нито удобствата на живота в храма можеха да уталожат чувството за изоставеност, което сега я мъчеше. В планината имаше само мълчание, дървета и мъгла, но там беше също и Такуан. Като в просветление й дойде мисълта, че този човек не е изцяло вън от нея. Думите му бяха стигнали право до сърцето й, бяха го затоплили и огрели, както никой огън или лампа не биха могли. После стигна до простото откритие, че е самотна, понеже Такуан не е наблизо.

С тази мисъл Оцу стана от мястото си. Умът й обаче продължаваше да се бори с все същия въпрос. След като реши какво да бъде наказанието на Такедзо, Такуан започна задълго да се затваря в стаята за гости със самурая от Химеджи. Трябваше също така постоянно да снове до селото с различни поръчения и нямаше време да разговаря с нея, както в планината. Оцу отново седна.

Само да имаше приятел! Нямаше нужда от много; само от един, който да я познава добре, някой, на когото да може да се опре, някой силен и заслужаващ пълно доверие. За това копнееше, желаеше го така силно, че почти бе на път да обезумее.

Разбира се, винаги й оставаше флейтата, но след като едно момиче навърши шестнайсет, в нея се появяват въпроси и несигурност, на които парче бамбук не може да отговори. Имаше нужда от близост и съпричастност към живота, който не искаше само да гледа отстрани.

— Толкова е отблъскващо всичко! — каза тя на глас, но това, че изказа чувствата си, никак не намали омразата й към Матахачи.

Сълзи покапаха по покритата с лак масичка; кръвта яростно запулсира в жилите й и слепоочията й поморавяха. Усети в главата си туптене.

Вратата зад нея безшумно се отвори. В храмовата кухня ярко гореше огънят, на който приготвяха вечерята.

— А-ха! Ето значи къде си се скрила! Седиш тук и оставяш целия ден да мине напразно!

На вратата се показа фигурата на Осуги. Изтръгната от унеса си, Оцу се поколеба за миг, преди да поздрави старицата и да й поднесе възглавница за сядане. Осуги само кимна за благодарност и седна.

— Добра ми снахо… — започна тя внушително.

— Да, госпожо — отвърна Оцу стреснато и се поклони ниско на старата фурия.

— Сега, след като разбрах, че наистина се имаш за моя близка, искам да поговоря с тебе за една дреболия. Но първо ми донеси малко чай. Досега говорих с Такуан и самурая от Химеджи, а послушникът там дори не ни поднесе нещо освежително. Прежадняла съм!

Оцу се подчини и й донесе чай.

— Искам да говорим за Матахачи — започна направо старицата. — Естествено, щях да съм глупачка, ако вярвах на нещо от това, което казва онзи лъжец Такедзо, обаче все пак изглежда, че Матахачи е жив и е останал в някоя друга област.

— Нима? — попита хладно Оцу.

— За това не мога да бъда сигурна, но пък е известно, че тукашният свещеник като твой настойник се съгласи ти да се омъжиш за сина ми и семейство Хониден вече те е приело за невяста. Каквото и да става в бъдеще, разчитам, че не ти е хрумвало да се отмяташ от думата си.

— Е…

— Нали никога няма да направиш нищо такова?

Оцу леко въздъхна.

— Добре, тогава съм доволна! — Говореше като пред събрание. — Знаеш какви ги приказват хората и не е ясно кога ще се върне Матахачи, затова искам да напуснеш този храм и да дойдеш да живееш при мен. Имам повече работа, отколкото мога да свърша и понеже снаха ми е толкова заета с нейното си семейство, не мога да искам прекалено много от нея. Имам нужда значи от твоята помощ.

— Но аз…

— Кой друг освен невястата на Матахачи да дойде в дома на Хониден?

— Не знам, обаче…

— Да не се опитваш да ми кажеш, че не искаш да дойдеш? Не ти ли харесва мисълта, че ще живееш под моя покрив? Повечето момичета веднага биха приели с радост!

— Не, не е това. Работата е…

— Е, тогава стига мотаене!

— Веднага ли? Няма ли да е по-добре да почакаме?

— Да почакаме какво?

— Докато… докато Матахачи се върне.

— В никакъв случай! — Тонът й не търпеше възражение. — Преди това може да почнат да ти идват мисли за други мъже. Мой дълг е да бдя за твоето добро поведение. Между това ще се погрижа да се научиш на полска работа, да се грижиш за копринените буби, да шиеш правилно и да се държиш като дама.

— О… разбирам.

Оцу нямаше сила да възрази. Главата й още бучеше след намесването на Матахачи в разговора, гърдите й бяха като приклещени. Боеше са да каже още някоя дума, за да не избухне в порой от сълзи.

— Има и още нещо — продължи Осуги. Тя вдигна повелително глава, без да забелязва колко е стреснато момичето. — Още не съм съвсем сигурна какво онзи непредвидим монах мисли да прави с Такедзо и това ме тревожи. Искам от теб внимателно да държиш двамата под око, докато се уверим, че Такедзо е мъртъв. И нощем, и денем. Ако не си особено внимателна нощем, никой не знае какво би могъл да направи Такедзо. Може да са се сговорили!

— Значи не възразявате да остана тук?

— Засега не, понеже не може да си едновременно на две места, нали? В дома на Хониден ще дойдеш с вещите си в деня, в който главата на Такедзо се отдели от тялото. Разбрано?

— Да, разбирам.

— И внимавай да не забравиш! — завърши рязко Осуги, докато излизаше бързо от стаята.

В същия миг, сякаш е изчаквала възможността, на покрития с хартия прозорец се появи сянка и един мъжки глас тихо се обади:

— Оцу, Оцу!

С надеждата, че е Такуан, тя въобще не погледна очертанията на сянката и направо се спусна да отвори прозореца. Щом го стори, подскочи назад от изненада. Срещна я погледът на офицера. Той протегна ръка, сграбчи я за китката и силно я стисна.

— Ти беше добра с мен — каза самураят, — но аз току-що получих от Химеджи заповед да се връщам.

— Е, това е много жалко.

Оцу се опита да издърпа ръката си от неговата, но той я бе хванал твърде здраво.

— Изглежда разследват станалото тук — обясни мъжът. — Стига само да имах главата на Такедзо и бих могъл да заявя, че с чест съм изпълнил дълга си. Името ми ще бъде очистено. Онзи смахнат и упорит Такуан не ми позволи да я взема. Каквото и да му говоря, не ще да чуе нищо. Мисля обаче, че ти си на моя страна; ето защо дойдох тук. Моля, ще вземеш ли това писмо и ще го прочетеш ли по-късно, някъде, където никой няма да те види?

Натика писмото в ръката й и мигновено изчезна. Оцу чу стъпките му бързешком да се отдалечават надолу по стълбището към пътя.

Не беше просто писмо, тъй като в него имаше увита едра златна монета. Самото послание обаче беше съвсем ясно — от Оцу се искаше в близките няколко дни да отреже главата на Такедзо и да я донесе в Химеджи, където авторът на писмото щял да я направи своя съпруга и тя да живее в богатство и слава до края на дните си. Посланието носеше името на Аоки Тандзаемон, което, според собственото свидетелство на въпросния, принадлежало на един от най-прославените в областта воини. На Оцу й се прииска да избухне в смях, но възмущението й попречи.

Щом свърши да чете, я повика Такуан:

— Оцу, яде ли вече?

Тя нахлузи сандалите и излезе да говори с него.

— Не ми се яде. Боли ме главата.

— Какво е това в ръката ти?

— Писмо.

— Ново писмо ли?

— Да.

— От кого?

— Толкова си нахален, Такуан!

— Любопитен, момичето ми, любознателен. Не нахален!

— Искаш ли да му хвърлиш едно око?

— Ако не възразяваш.

— Само колкото да убиеш времето?

— Това също е добра причина.

— Ето. Изобщо не възразявам.

Оцу му подаде писмото, след прочитането на което Такуан гръмко се засмя. Тя също не успя да попречи на ъгълчетата на устата си да се извият нагоре.

— Бедният човечец! Толкова се е отчаял, че се опитва да те подкупи с пари и любов едновременно. Това писмо е направо смешно! Трябва да кажа, нашата страна е наистина щастлива, че има такива блестящи, достопочтени самураи! Толкова е храбър, че иска от едно обикновено момиче да отреже нечия глава заради него. И толкова глупав, че да моли за това писмено.

— Писмото не ме безпокои — отвърна Оцу, — но какво да правя с парите?

Тя подаде златото на Такуан.

— Това са доста пари — каза той, като претегли монетата в ръката си.

— Точно това ме тревожи.

— Не се грижи. Никога не ми е било трудно да се освободя от пари.

Такуан заобиколи храма и излезе отпред, където имаше поставена кутия за подаяния. Приготви се да пусне монетата вътре и я допря до челото си в знак на благоговение пред Буда. После промени решението си.

— Като размисля, запази я ти. Смея да твърдя, че няма да ти попречи.

— Не я искам. Само ще ми донесе неприятности. Може по-късно да ме разпитат за нея. Най-добре да се преструвам, че никога не съм я видяла.

— Това злато, Оцу, вече не принадлежи на Аоки Тандзаемон. То е дошло в дар за Буда и Буда го дарява на теб. Пази го за късмет.

Без повече възражения Оцу пъхна монетата в обито си; после, като вдигна поглед към небето, отбеляза:

— Ветровито, а? Питам се дали довечера ще вали. От толкова дълго не е валяло.

— Пролетта почти свърши, значи ни чакат големи порои. Ще трябва да отнесат всички мъртви цветя, да не говорим, че ще облекчат скуката на хората.

— Но ако завали силно, какво ще стане с Такедзо?

— Хм, Такедзо… — замисли се монахът.

Тъкмо когато двамата се обърнаха към кедъра, от горните клони се чу вик:

— Такуан! Такуан!

— Какво? Ти ли си това, Такедзо?

Монахът присви очи, за да погледне нагоре в дървото, а Такедзо го заля оттам с поток от злословия:

— Нерез в монашески образ! Мръсен измамник! Ела застани тук отдолу! Имам да ти казвам нещо!

Вятърът яростно клатеше кедровите клони и гласът стигаше до тях накъсан и глъхнещ. Листата се носеха около ствола и към вдигнатото нагоре лице на Такуан.

Монахът се изсмя.

— Виждам, че още си премного жив. Това е добре — добре за мен. Надявам се да не е просто привидна жизненост, само понеже знаеш, че скоро ще умреш.

— Млъквай! — кресна Такедзо, пълен не толкова с жизненост, колкото с яд. — Ако ме беше страх да умра, щях ли да стоя неподвижен, докато ме връзваше?

— Направи това, понеже аз съм силен, а ти — слаб.

— Това е лъжа и ти го знаеш!

— Тогава ще ти го кажа с други думи. Аз съм умен, а ти си неописуемо глупав!

— Може и да си прав. Със сигурност беше глупаво от моя страна да се оставя да ме уловиш.

— Недей да се извиваш толкова, дървесна маймунке! Нямаш полза от това, само ще се разкървавиш, ако ти е останала кръв и честно казано, доста неблаговидно е.

— Слушай, Такуан!

— Слушам те.

— Ако в планината бях поискал да се бием, лесно можех да те размажа с един крак, като краставица.

— Това не е много ласкателно сравнение. Във всеки случай ти не го направи, така че по-добре остави тези мисли. Забрави каквото стана. Много е късно да съжаляваш.

— Ти ме подмами с гръмките ти монашески приказки. Доста подло беше това, копеле. Накара ме да ти се доверя и после ме предаде. Да, оставих те да ме уловиш, но само понеже мислех, че си по-различен от другите. Никога не съм очаквал такова унижение.

— Давай по същество, Такедзо — отвърна нетърпеливо Такуан.

— Защо постъпваш така с мен? — изкрещя сламеното чучело. — Защо просто не ми отрежеш главата и с това да се свърши? Мислех си, че ако трябва да умра, по-добре да оставя теб да избереш начина, вместо това да направи онази кръвожадна сган. Макар да си монах, ти твърдиш, че разбираш Пътя на самураите.

— О, разбирам го, бедно ми заблудено момче. Много по-добре от теб!

— Щеше да е по-добре да оставиш селяните да ме довършат. Те поне са хора.

— Това ли беше единствената ти грешка, Такедзо? Не е ли почти всичко, което някога си правил, един вид грешка? Докато висиш там, защо не се опиташ да поразмислиш малко за миналото?

— Я млъквай, лицемер такъв! Не се срамувам заради нищо! Майката на Матахачи може да ме нарича както си иска, но той е мой приятел, най-добрият ми приятел. Смятах за мой дълг да дойда да кажа на старата вещица какво е станало с него и какво прави тя? Опитва се да насъска тълпата да ме измъчват! Единствената причина да мина незаконно границата и да дойда тук беше, че исках да й донеса вест за нейния обичан син. Това нарушение на самурайските правила ли е било?

— Не в това е работата, тъпако! Лошото при тебе е, че дори не знаеш как да разсъждаваш. Изглежда погрешно вярваш, че ако извършиш едно храбро дело, то ще е достатъчно да те направи самурай. Е, не е така! Тази единствена проява на вярност те е убедила в собствената ти правота. Колкото по-убеден си се чувствал, толкова повече вреда си причинявал на себе си и на всички останали. И къде си сега? Уловен в клопката, която сам си постави, ето къде! — Той млъкна за малко. — Между другото, как е изгледът от там горе, Такедзо?

— Свиня! Няма да забравя това!

— Скоро ще забравиш всичко. Преди да станеш на сушено месо, Такедзо, огледай добре широкия свят наоколо. Взри се в света на хората и престани да мислиш само за себе си. И после, когато пристигнеш на онзи другия свят отвъд и се събереш с предците си, кажи им, че малко преди да умреш, това ти е казал един мъж на име Такуан Сохо. Те много ще се зарадват да узнаят, че си имал такъв отличен наставник, макар и да си научил какво всъщност е животът твърде късно, за да донесеш на семейното си име друго, освен срам.

Оцу, която стоеше на известно разстояние като вцепенена, се завтече напред и с викове се нахвърли върху Такуан.

— Това вече е прекалено, Такуан! Слушах ви и чух всичко. Как може да си толкова жесток към някой, който дори не може да се защитава? Та ти си вярващ човек, или поне за такъв те мислят! Такедзо казва истината, че ти се е доверил и те е оставил да го плениш без бой.

— Що за чудо е това? Да не би моят другар по оръжие да се обръща против мен?

— Имай милост, Такуан! Като те чуя да говориш така, те намразвам, наистина те намразвам. Ако си намислил да го убиеш, тогава убий го и край! Такедзо се е примирил със смъртта. Дай му да умре в мир!

Беше толкова разярена, че ядно сграбчи монаха за предната част на дрехата.

— Мълчи! — отвърна той с необичайна за него грубост. — Жените нищо не разбират от тези неща! Дръж си езика или ще те закача да висиш там заедно с него.

— Не, няма да мълча, няма! — изкрещя тя. — И на мен трябва да ми е позволено да говоря. Не дойдох ли с теб в планината и не останах ли там три дни и три нощи?

— Това няма нищо общо. Такуан Сохо ще накаже Такедзо, както намери за добре.

— Тогава накажи го! Убий го! Веднага. Не ти подобава да се присмиваш на неговото нещастие, докато той виси там полумъртъв.

— Обаче да се присмивам на глупаци като него се оказва моя стара слабост.

— Това е безчовечно!

— Веднага се махай! Върви си, Оцу. Остави ме на мира.

— Няма!

— Стига с това твое упорство! — извика Такуан и бутна силно момичето с лакът.

Когато се съвзе, Оцу се намери паднала до кедъра. Притисна лице и гърди към ствола и заплака. Не беше си и помисляла, че Такуан може да бъде толкова жесток. Хората в селото вярваха, че макар да е накарал да завържат Такедзо, на края монахът ще се смили и ще облекчи наказанието. Сега Такуан заяви, че негова „слабост“ било да се радва при гледката на Такедзовите страдания! Колко жестоки са хората! Оцу потрепери.

Щом дори Такуан, на когото толкова се доверяваше, може да стане дотам безсърдечен, тогава целият свят наистина трябва да е непонятно и безкрайно зъл. И щом няма съвсем никого, на когото да се довери…

Усети в дървото необикновена топлина, усети, като че в огромния му, древен ствол, толкова дебел, че десетима мъже не можеха да го обхванат с разперени ръце, тече кръвта на Такедзо от неговия затвор в клоните горе.

Колко достоен е той за самурайски син! Колко смел! Когато Такуан го завърза за първи път и отново преди малко тя видя по-слабата страна на Такедзо. И той можеше да плаче. Досега се бе водила по мнението на тълпата, без да има същинска представа за самия човек. Кое у него кара хората да го мразят като дявол и да го преследват като звяр?

Гърбът и раменете й се затресоха от ридания. Притисна се силно към ствола и отърка влажните си от сълзи бузи в кората му. Вятърът пронизително свиреше в горните клони, които силно се клатеха насам-натам. Едри дъждовни капки паднаха в яката на кимоното й и се застичаха по гърба, по който пролази тръпка.

— Хайде, Оцу — извика Такуан и покри главата си с ръце. — Ще се намокрим.

Тя дори не му отвърна.

— Всичко беше по твоя вина, Оцу! Ревла си ти! Щом заплачеш, небето също започва да плаче. — После добави, вече без закачливата нотка в гласа: — Вятърът става по-силен и изглежда ни чака голяма буря, така че давай да се прибираме вътре. Не си губи силите да плачеш за човек, който така или иначе ще умре! Хайде!

Такуан преметна края на кимоното върху главата си и затича към храма да се скрие на сухо.

След секунди се изливаше порой. Дъждовните капки се сипеха по земята и оставяха по нея малки бели петънца. Макар водата да се стичаше на струя по гърба й, Оцу не се помръдна. Не можеше да се откъсне от мястото си, дори след като подгизналото й кимоно залепна за кожата и тя измръзна до кости. Когато мислите й се насочиха към Такедзо, дъждът престана да я занимава. Не й хрумна да се попита защо и тя трябва да страда, просто понеже той страда; умът й бе завладян от тепърва появилия се в него образ на мъжа, какъвто трябва да бъде. Тя мълчаливо се замоли неговият живот да бъде пощаден.

Кръжеше около подножието на кедъра и често вдигаше поглед към Такедзо, но не можеше да го види заради бурята. Несъзнателно го повика по име, но отговор нямаше. В ума й се роди подозрение, че той може да гледа на нея като на човек от семейство Хониден или просто един от враждебните обитатели на селото.

— Ако остане навън в този дъжд — помисли си тя отчаяно, — със сигурност ще е мъртъв до сутринта. О, няма ли на този свят никой, който да го спаси?

Затича се с пълна сила. Бушуващият вятър я тласкаше отзад. Кухненската постройка и жилищата на свещеника зад главния храм бяха със здраво залостени кепенци. От улуците преливаше вода и се стичаше на дълбоки вади надолу по хълма.

— Такуан! — изкрещя Оцу.

Беше стигнала до вратата на неговата стая и заудря по нея с всички сили.

— Кой е? — дойде гласът му отвътре.

— Аз съм… Оцу!

— Какво правиш още навън?

Бързо отвори вратата и я изгледа стреснат. Въпреки широката стряха на сградата, дъждът го мокреше.

— Влизай бързо вътре! — възкликна монахът и посегна да хване Оцу за ръката, но тя се дръпна назад.

— Не. Дойдох да помоля за нещо, не да се изсуша. Умолявам те, Такуан, свали го от онова дърво!

— Какво? Нищо такова няма да направя! — отвърна той упорито.

— О, моля те, Такуан, трябва. Ще съм ти благодарна навеки. — Тя падна на колене в калта и вдигна ръце за молба. — Аз нямам значение, но трябва да помогнеш на него! Моля те! Не може просто да го оставиш да умре… не може!

Шумът от пороя почти заглушаваше нейния идващ през сълзи глас. С все още вдигнати напред ръце тя приличаше на будист, който се упражнява в безразличие към плътта под някой леденостуден водопад.

— Коленича пред теб, Такуан. Умолявам те. Ще направя всичко, каквото пожелаеш, но моля те, спаси го!

Такуан мълчеше. Очите му бяха плътно затворени, като врати към светилище, където се пази някой недостъпен Буда. След малко той ги отвори с дълбока въздишка и избълва пламък.

— Върви си лягай! Още сега! По начало си слабовата и да стоиш навън в това време е самоубийство.

— О, моля те, моля те — продължи да настоява тя и посегна към вратата.

— Аз си лягам. Съветвам те да направиш същото.

Гласът му беше като лед. Вратата се затвори с трясък. При все това Оцу не искаше да се отказва. Пропълзя под къщата, докато стигна до мястото, където предполагаше, че спи монахът и извика нагоре към него:

— Моля те! Такуан, за мен това е най-важното нещо на света! Такуан, чуваш ли ме? Отговори ми, моля те! Ти си чудовище! Безсърдечен, студен дявол!

Известно време монахът търпеливо я слушаше, без да й отвръща, но от нея му беше невъзможно да заспи. Най-сетне, в пристъп на гняв той скочи вън от постелята си и извика:

— Помощ! Крадец! Под пода ми има крадец. Хванете го!

Оцу пропълзя отново навън под пороя и победена се оттегли. Тя обаче не се беше предала.

Камъкът и дървото

До следващата сутрин вятърът и дъждът бяха отмили пролетта без следа. Слънцето яростно прежуряше и малцина от селяните ходеха без широкопола шапка, с която да се пазят от него.

След като потегли нагоре към храма, Осуги стигна до вратата на Такуан прежадняла и задъхана. Изпод края на косата й се стичаха капчици пот, които се сливаха на струйки и тръгваха надолу по внушителния й нос. Не забелязваше това, тъй като бе препълнена с любопитство за съдбата на жертвата си.

— Такуан — извика тя, — Такедзо оживял ли е след бурята?

Монахът се появи на терасата.

— О, вие ли сте? Страхотен порой, а?

— Да — засмя се тя криво. — Направо убийствен.

— Сигурен съм, обаче, че знаете, че не е много трудно за една-две нощи да се издържи и на най-проливния дъжд. Човешкото тяло може да понесе много. Слънцето е всъщност смъртоносно.

— Да не искате да кажете, че е още жив? — попита недоверчиво Осуги и веднага обърна сбръчканото си лице към кедъра. От слънцето очите й се присвиха като иглички. Вдигна ръка да ги заслони и за миг се поуспокои. — Виси там просто като мокър парцал — заяви тя с подновена надежда. — Не може да има останал живот в него, не може.

— Още не виждам враните да му кълват лицето — усмихна се Такуан. — Това май означава, че още диша.

— Благодаря, че ми казахте. Учен мъж като вас трябва със сигурност да знае повече от мен за тези неща. — Тя проточи врат и погледна в помещението зад гърба му. — Не виждам снаха си никъде. Ще я повикате ли заради мен, моля?

— Снаха ви ли? Аз не вярвам въобще да съм я срещал. Във всеки случай, не знам името й. Как мога да я повикам?

— Повикайте я, казах ви! — повтори нетърпеливо Осуги.

— За кого говорите, за бога?

— Ами за Оцу, разбира се!

— Оцу ли? Защо я наричате ваша снаха? Тя нали не е влязла в семейство Хониден?

— Не, не още, но много скоро мисля да я приема като невяста на Матахачи.

— Трудно ми е да си представя това. Как може тя да се омъжи за някой, ако той не е тук?

Осуги се възмути още повече.

— Виж, нехранимайко! Това никак не те засяга! Само ми кажи къде е Оцу!

— Допускам, че е още в леглото.

— О, да, трябваше да се сетя — промърмори старицата като на себе си. — Наистина аз й казах да наблюдава Такедзо нощем и до сутринта тя трябва доста да се е уморила. Между другото — продължи тя с обвинителен тон, — ти не би ли трябвало да го наблюдаваш през деня?

Без да дочака отговор, тя се обърна кръгом и отиде под кедъра. Там дълго, като в унес, се завзира нагоре. Щом най-сетне се съвзе от вцепенението, тръгна обратно към селото с черничева пръчка в ръка.

Такуан се върна в стаята си, където остана до вечерта.

Стаята на Оцу беше в същата постройка, недалеч от неговата. Вратата й остана затворена през целия ден, освен когато един послушник я отваряше, няколко пъти й носеше лекарство и пръстена паничка, пълна с гъста оризова отвара. Когато предишната нощ я намериха полумъртва под дъжда, трябваше да я завлекат вътре, а тя риташе и пищеше. Насила я накараха да изпие малко чай. После, докато тя седеше мълчаливо облегната на стената, свещеникът строго й се скара. На сутринта имаше силна треска и едва успяваше да вдигне глава, за да отпие от отварата.

Падна нощ. За разлика от предишната вечер, сега в небето светеше ярка луна като прорязана в него дупка. Щом всички останала заспаха дълбоко, Такуан остави настрана книгата, която четеше, нахлузи дървените си налъми и излезе на двора.

— Такедзо! — извика той.

Високо над него един клон се разклати и от него падна лъскава капки роса.

— Бедното момче, навярно няма сила да отговори — каза Такуан на себе си. — Такедзо! Такедзо!

— Какво искаш, монашеско копеле! — прозвуча ядовит глас в отговор.

Такуан рядко се стряскаше, но сега трудно можеше да скрие изненадата си.

— Със сигурност шумно лаеш за човек, който е пред вратата на смъртта. Сигурен ли си, че не си всъщност някоя риба или някакво морско чудовище? При това положение трябва да изкараш още пет-шест дни в повече. Между другото, как е стомахът ти? Достатъчно ли е празен?

— Остави светските разговори, Такуан. Просто ми отрежи главата и с това да се свърши.

— О, не! Не толкова бързо! Човек трябва да внимава с такива неща. Ако веднага отрежа главата ти, тя сигурно ще падне върху мен и ще се опита да ме ухапе. — Такуан впери поглед в небето и заговори провлачено: — Каква красива луна! Ти си щастлив, че можеш да я гледаш от такова благоприятно място.

— Добре, мръсно монашеско псе, сега само ме гледай! Ще ти покажа какво мога да направя, ако си го наумя!

Като събра всичката си сила, Такедзо започна да се клати силно нагоре-надолу с цялата си тежест, като почти счупи клона, за който беше вързан. Долу се посипаха кора и клони. Такуан остана невъзмутим, но може би малко превзето безразличен.

Монахът спокойно очисти раменете си и щом свърши, вдигна пак поглед нагоре.

— Така трябва, Такедзо! Добре е да се ядосваш, както сега. Продължавай! Изпитай силата си докрай, покажи, че си истински мъж, покажи от какво тесто си замесен! В наши дни хората смятат, че е признак на мъдрост и зрялост да можеш да владееш гнева си, но аз ти казвам — те са глупаци. Мразя да гледам младежите толкова сдържани, толкова благопристойни. Те имат повече дух от по-старите от тях и трябва да го покажат. Не се сдържай, Такедзо! Колкото повече се ядосваш, толкова по-добре!

— Само почакай, Такуан! Ако мога да прегриза това въже само със зъби, ще го направя, само за да ми паднеш в ръцете и парче по парче да те разкъсам!

— Това обещание или заплаха е? Ако наистина смяташ, че можеш да го направиш, аз ще остана тук долу и ще чакам. Сигурен ли си, че ще можеш да се справиш, така че да не убиеш себе си, преди въжето да се е скъсало?

— Млъквай! — изкрещя дрезгаво Такедзо.

— Всъщност, Такедзо, ти си настина силен! Цялото дърво се люлее. Обаче, съжалявам да го кажа, но не забелязвам земята да се тресе. Знаеш ли, бедата при теб е, че в действителност си слаб. Гняв като твоя не е нищо повече от лична злоба. Гневът на истинския човек е израз на нравствено възмущение. Гняв заради дребни чувства е за жените, не за мъже.

— Няма да чакаш дълго — заплаши Такедзо. — Ще започна право от врата.

Той продължи да се бори, но здравото въже не даваше признак да изтънява. Такуан го гледа известно време и му предложи приятелски съвет:

— Защо не спреш с това, Такедзо — няма да те доведе до никъде. Само ще се изтощиш, а от каква полза ще е това за тебе? Колкото и да се опъваш и извърташ, не можеш да счупиш и един клон от това дърво, нито пък ще стреснеш с нещо мирозданието.

Такедзо гръмко простена. Пристъпът премина и той осъзна, че монахът е прав.

— Смея да твърдя, че цялата тази сила щеше да е по-полезна, ако беше впрегната за благото на страната. Наистина, Такедзо, трябва да се опиташ да направиш нещо за другите, макар точно сега да е малко късно да започваш. Стига само да беше опитал, можеше да успееш да стреснеш боговете и дори вселената, да не говорим за обикновените, прости хора. — Гласът на Такуан прие малко нравоучителен оттенък. — Жалко е, много е жалко! Макар да си се родил човек, приличаш повече на животно, не си по-добър от никой глиган или вълк. Колко тъжно е, че хубав младеж като теб трябва да намери края си тук, без никога да се е очовечил напълно! Каква загуба!

— Ти себе си човек ли наричаш?! — изплю през зъби Такедзо.

— Слушай, дивако! През цялото време прекалено много вярваше на грубата си сила и си мислеше, че на този свят нямаш равен. Но виж къде си стигнал сега!

— Нямам от какво да се срамувам. Борбата не беше честна.

— Това в крайна сметка не променя нещата, Такедзо. Вместо да те победят с юмруци, те победиха с ум и с думи. Загубиш ли, това е. И харесва ли ти или не, аз седя на камъка, а ти висиш безпомощен там. Не можеш ли да видиш разликата между двама ни?!

— Да. Ти удряш под пояса. Ти си лъжец и страхливец!

— Лудост щеше да е от моя страна да се опитам да те хвана със сила. Много си силен телом. За един човек не е много вероятно да победи в борба тигър. За щастие това рядко му се налага, тъй като е по-умният от двамата. Не са много, които ще оспорят дали тигрите стоят по-долу от хората.

Такедзо с нищо не показа, че още слуша.

— Същото е и с твоята тъй наречена храброст. Държанието ти досега с нищо не свидетелства, че това е нещо повече от храбростта на звяр — такава, която не зачита ценностите и живота на хората. Това не е онази храброст, която отличава един самурай. Истинската храброст познава и страха. Тя знае как да се бои от онова, от което човек трябва да се страхува. Искрените хора са страстно привързани към живота, пазят го като скъпоценност. И избират добро време и място да се разделят с него и да умрат с достойнство.

Още нямаше отговор.

— Това имам предвид, като казвам, че е жалко за теб. Родил си се със силно и издръжливо тяло, но ти липсват и знание, и мъдрост. Успял си да усвоиш някои от по-неуместните страни на Пътя на самураите, но не си направил усилие да придобиеш мъдрост или добродетел. Говори се, че Пътя на знанието трябвало да се съчетае с Пътя на самураите, но когато са правилно съчетани, това вече не са два пътя, а един. Само един Път, Такедзо.

Дървото мълчеше досущ като камъка, на който седеше Такуан. Мракът също бе безшумен. След няколко мига Такуан бавно и замислено стана.

— Помисли за това още една нощ, Такедзо. След като го направиш, ще ти направя услугата да ти отрежа главата.

Тръгна да се отдалечава с дълги, устремни крачки и наведена глава. Не беше изминал повече от двадесет разкрача, когато гласът на Такедзо проехтя:

— Чакай!

Такуан се обърна назад и извика:

— Какво искаш сега?

— Върни се.

— М-м. Не ми казвай, че искаш да ме слушаш още, а? Да не би накрая да започваш да мислиш?

— Такуан! Спаси ме!

Такедзовият вик за помощ беше силен и умолителен. Клонът затрепери сякаш заедно с цялото дърво заплака.

— Искам да бъда по-добър човек. Сега разбирам колко е важно, каква благодат е да си се родил човек. Почти мъртъв съм, но разбирам какво значи да си жив. И сега, когато съм го разбрал, целият ми живот ще бъде да остана вързан за това дърво! Не мога да променя, каквото съм направил.

— Най-накрая почваш да се вразумяваш. За първи път в живота си говориш като човек.

— Не искам да умра — извика Такедзо. — Искам да живея. Искам да съм свободен, да опитам отново и този път да направя всичко както трябва — Тялото му се сгърчи от ридания. — Такуан… моля те! Помогни ми… помогни ми!

Монахът поклати глава.

— Съжалявам, Такедзо. Не ми е дадено да го направя. Такъв е законът на природата. Не можеш да повториш нещо, което вече си направил. Така е в живота. Всичко в него е веднъж завинаги. Всичко! Не можеш да си сложиш главата обратно на място, след като врагът вече я е отрязал. Така стоят нещата. Естествено, жал ми е за теб, но не мога да развържа това въже, понеже не аз съм го вързал. Ти го направи. Мога само да ти дам съвет. Посрещни смъртта смело и спокойно. Кажи молитва и се надявай, че някой ще си направи труда да я чуе. И заради твоите предци, Такедзо, имай доброто възпитание да умреш с мирно изражение на лицето си!

Потупването на сандалите на Такуан замря в далечината. Той си отиде и Такедзо престана да вика. Последва съвета, който му даде монахът, затвори очите си, които сякаш току-що се бяха пробудили и забрави за всичко. Забрави живота и забрави смъртта. Лежеше съвършено неподвижен под рояка малки звездици, докато нощният вятър въздишаше между клоните. Беше му студено, много студено.

След време усети, че в подножието на кедъра има някой. Който и да беше това, сега той се беше вкопчил в широкия ствол и отчаяно, но не особено ловко се опитваше да се изкатери до най-ниския клон. Такедзо чуваше как почти след всяко изкачване катерачът пак се плъзга надолу. Чуваше също как по земята се посипват парченца кора и беше сигурен, че ръцете на непознатия са вече доста по-зле олющени, отколкото дървото. Онзи обаче упорстваше, отново и отново се вкопчваше в ствола, докато първият клон най-сетне бе достигнат. После сянката с относителна лекота стигна до мястото, където лежеше Такедзо, трудно различим от клона, за който го бяха вързали и изгубил вече последни сили. Един задъхан глас го повика шепнешком по име.

С голям труд Такедзо отвори очи и се озова лице в лице със същински скелет. Само очите светеха и имаха живот. Лицето заговори:

— Аз съм! — каза то по детински просто.

— Оцу?

— Да, аз съм. О, Такедзо, хайде да избягаме! Чух те да викаш, че с цялото си сърце искаш да живееш.

— Да избягаме ли? И ти ще ме развържеш, ще ме освободиш?

— Да. И аз вече не мога да понасям това село. Ако остана тук… о, не искам дори да мисля за това. Имам за какво да го направя. Просто искам да се махна от това глупаво и жестоко място. Аз ще ти помогна, Такедзо! Можем да си помогнем един на друг.

Оцу вече бе облякла дрехи за път и всички нейни притежания висяха на рамото й в една платнена торбичка.

— Бързо, срежи въжето! Какво чакаш? Срежи го!

— Ей сега.

Тя извади малък нож и почти веднага успя да пререже връзките на пленника. Докато изтръпналите му крайници се отпуснат и силата им се върне, минаха няколко минути. Оцу се опита да му даде опора, поради което, щом той се подхлъзна, повлече надолу и нея. Двете тела се вкопчиха едно за друго, блъснаха се в един клон, извиха се във въздуха и тупнаха на земята.

Такедзо се изправи. Зашеметен от падането от тридесет стъпки и вцепенен от слабост, той при все това заби здраво нозе в земята. Оцу се загърчи на четири крака от болка.

— О-о-о — застена тя.

Той я прегърна и й помогна да стане.

— Мислиш ли, че имаш нещо счупено?

— Нямам представа, но мисля, че мога да вървя.

— Паднахме през всичките клони, преди да се ударим в земята, значи навярно не си много лошо наранена.

— А ти? Ти добре ли си?

— Да… доб… добре съм — Млъкна за миг и след това неволно възкликна: — Жив съм! Наистина съм жив!

— Разбира се, че си!

— Няма „разбира се“.

— Да се махаме бързо оттук. Ако някой ни завари, здравата ще загазим.

Оцу тръгна с куцукане и Такедзо я последва… бавно, мълчаливо, като две крехки ранени мушици, тръгнали по есенна скреж.

Напредваха както могат, влачеха крака в мълчание — мълчание, нарушено едва след дълго време, когато Оцу извика:

— Виж! Към Харима се развиделява.

— Къде сме?

— На върха на прохода Накаяма.

— Наистина ли сме стигнали толкова далеч?

— Да. — Оцу се засмя отпаднало. — Изненадващо е какво може да направи човек, щом е решен на нещо. Обаче, Такедзо…

Изглеждаше стресната.

— Трябва да си страшно гладен — продължи тя. — Не си ял нищо от дни.

При споменаването на храна Такедзо изведнъж осъзна, че свитият му стомах се е сгърчил от болка. Сега, като се сети за нея, тя стана непоносима и докато Оцу успее да развърже торбата си и да извади храна от нея, му се стори, сякаш минаха часове. Спасението дойде във вид на оризови питки с обилен пълнеж от сладка фасулена каша. Докато преглъщаше тази сладост, на Такедзо му се зави свят. Пръстите, с които държеше питката, се разтрепериха. „Жив съм“, мислеше си той отново и отново и се заричаше, че отсега насетне ще води съвсем друг живот.

От алените утринни облаци бузите им също порозовяха. Щом започна да вижда по-ясно лицето на Оцу и гладът отстъпи пред сито спокойствие, струваше му се като сън, че седи тук с нея, жив и в безопасност.

— Когато се развидели, ще трябва да сме много внимателни. Почти на границата на областта сме — отбеляза Оцу.

Очите на Такедзо се разшириха.

— Границата! Точно така, забравил бях. Трябва да ида в Хинагура.

— Хинагура ли? Защо?

— Там са затворили сестра ми. Трябва да я освободя оттам. Изглежда ще трябва да ти кажа довиждане.

Оцу се втренчи зашеметена в лицето му и млъкна.

— Щом така смяташ за добре, върви! — каза накрая тя. — Но ако мислех, че ще ме изоставиш, нямаше да напусна Миямото.

— Какво друго мога да направя? Просто да я оставя там ли?

С настоятелност в погледа тя взе ръката му в своята. Лицето, цялото й тяло пламтяха от чувство.

— Такедзо — започна Оцу, — по-късно, когато има време, ще ти кажа какво чувствам, но сега моля те, не ме оставяй сама тук! Вземи ме със себе си, където и да отиваш!

— Не мога!

— Запомни — тя стисна здраво ръката му, — харесва ти или не, аз оставам с теб. Ако мислиш, че ще ти преча, докато се опитваш да спасиш Огин, ще отида в Химеджи и ще те чакам.

— Добре, така да е — съгласи се веднага той.

— Нали непременно ще дойдеш?

— Разбира се.

— Ще чакам при моста Ханада, на края на Химеджи. Ще те чакам, ако ще и сто или хиляда дни.

Такедзо отвърна с леко кимване и без повече суетня си тръгна. Понесе се по билото, което водеше от прохода към далечните планини. Оцу вдигна глава и гледа след него, докато се загуби сред околния пейзаж.

Внучето на Осуги се върна в селото и като се втурна към къщата на Хониден, завика:

— Бабо! Бабо!

Изтри нос с опакото на ръката си, надзърна в кухнята и възбудено избъбри:

— Бабо, чу ли? Станало е нещо страшно!

Осуги, застанала до печката, където бавно раздухваше огъня с бамбуково ветрило, не го и погледна.

— За какво е тази врява?

— Бабо, не знаеш ли? Такедзо е избягал!

— Избягал! — Тя изпусна ветрилото в пламъците. — Какво говориш?

— Тази сутрин го нямаше на дървото. Въжето беше прерязано.

— Хейта, нали знаеш какво съм ти казвала, че ако лъжеш…

— Истина е, бабо, честна дума. Всички говорят за това.

— Съвсем сигурен ли си?

— Да, госпожо. А горе в храма търсят Оцу. Нея също я няма. Всички тичат наоколо и викат.

Видимото въздействие на тази новина беше доста живописно. Докато пламъкът от изгарящото ветрило последователно се обагряше в червено, синьо и виолетово, лицето на Осуги ставаше все по-бяло. Изглеждаше, че цялата кръв го напусна и при тази гледка Хейта се сви от страх.

— Хейта!

— Да?

— Тичай, колкото ти държат краката. Веднага извикай баща си. После слез до брега на реката и намери чичо Гон! И бързо!

Гласът на Осуги трепереше.

Преди още Хейта да е стигнал до портата, се беше събрала тълпа от дърдорещи селяни. Между тях бяха зетят на Осуги, чичо Гон, други роднини и много от изполичарите.

— И онова момиче Оцу е избягало, нали?

— Такуан също го няма!

— Доста странно изглежда, ако ме питате!

— Заедно са го направили, това е сигурно.

— Чудя се какво ще направи старицата. Става дума за честта на семейството й!

Зетят и чичо Гон държаха копия, наследени от предците им и се бяха вторачили в къщата. Преди да направят каквото и да е, им трябваха напътствия и затова сега нетърпеливо чакаха Осуги да се появи и да даде нареждания.

— Бабо — извика най-сетне някой, — не чу ли новината?

— Идвам след минута — дойде в отговор. — Мълчете всички и почакайте.

Осуги бързо успя да се справи с положението. Щом осъзна, че ужасната вест трябва да е вярна, кръвта й закипя, но тя успя да се овладее достатъчно, за да коленичи пред семейния олтар. След като мълчаливо се помоли за подкрепа, тя вдигна глава, отвори очи и се извърна. Спокойно отвори вратите на шкафа за саби, издърпа едно от чекмеджетата и извади оттам скъпоценно оръжие. Вече облечена в подходящи за преследването дрехи, тя мушна късата сабя в своето оби и отиде до изхода. Омота здраво връзките на сандалите около глезените си.

Почтителният шепот, който я посрещна, щом наближи портата, показа, че мъжете разбират за какво се е облякла така. Упоритата старица не се шегуваше и бе повече от готова да отмъсти за нанесената на дома й обида.

— Всичко ще бъде наред — обяви тя сухо. — Лично ще открия онази безсрамна уличница и ще се погрижа да бъде наказана, както трябва.

Челюстта й изтрака.

Вече крачеше чевръсто по пътя, когато някой от множеството се обади:

— Щом старицата отива, трябва да тръгнем и ние.

Всички роднини и изполичари се изправиха и се подредиха зад сърцатата си предводителка. Пътьом се въоръжиха с пръчки, докато вървяха, остреха набързо бамбукови копия. Тръгнаха право към прохода Накаяма, без дори да спират по пътя за почивка. Стигнаха тъкмо преди пладне, само за да открият, че са закъснели.

— Изпуснали сме ги! — извика един от мъжете.

Тълпата закипя от гняв. Разочарованието им се удвои, когато един от пограничните пазачи се приближи до тях и им съобщи, че такава голяма група не може да премине в съседната област.

Чичо Гон излезе напред и усърдно се зае да убеждава офицера. Такедзо бе обявен за „престъпник“, Оцу — за „злосторница“, а Такуан — за „умопобъркан“.

— Ако оставим сега нещата така — обясни той, — това ще накърни името на предците ни. Никога няма да можем да вдигнем повече глава. Ще станем за посмешище на селото. Може дори да се наложи семейство Хониден да изостави земите си.

Чиновникът отвърна, че можел да разбере положението им, но с нищо не бил в състояние да им помогне. Законът си е закон. Би могъл да изпрати навярно запитване до Химеджи и да получи за тях нарочно разрешение да пресекат границата, но това ще изисква време.

След като се посъветва с роднините и работниците си, Осуги пристъпи пред чиновника и запита:

— В такъв случай, има ли някаква пречка да минем ние двамата с чичо Гон?

— Позволено е до пет души.

Осуги кимна за съгласие. После, макар да изглеждаше, сякаш се готви за трогателно сбогуване, тя твърде делово свика своите придружители край себе си. Мъжете се строиха пред нея и внимателно се вторачиха в тънките й устни и едрите, издадени навън зъби.

Щом всички утихнаха, тя започна:

— Няма за какво да се натъжавате. Преди още да тръгнем, очаквах, че може да се случи нещо такова. Когато препасвах тази къса сабя, едно от най-скъпоценните притежания на семейство Хониден, аз коленичих пред възпоменателните плочки на предците ни и тържествено се сбогувах с тях. Освен това се заклех за две неща:

— Едното беше, че ще настигна и ще накажа безочливото момиче, което окаля нашето семейно име. Другото — че дори да умра заради това, със сигурност ще открия дали моят син Матахачи е жив. Ако е, ще го върна у дома, за да продължи семейството. Заклех се да направя това и ще го направя, дори да трябва да го вържа с въже за врата и да го влача по целия път до вкъщи. Той има дълг не само пред мен и пред покойните, но и към вас. Ще си намери сто пъти по-добра съпруга от Оцу и ще изличи навеки този срам, така че селяните пак да почитат дома ни като благороден и честен.

Докато мъжете пляскаха и викаха одобрително, един от тях издаде нещо като стон. Осуги впери очи в зет си.

— Чичо Гон и аз — продължи тя, — сме и двамата достатъчно възрастни, за да ви оставим. Разбрахме се за всичко, което съм се заклела да направя и той също е решен да успеем, дори две или три години да не правим нищо друго и да пребродим страната надлъж и нашир. Докато ме няма, зет ми ще заеме моето място на глава на дома. Трябва да обещаете през това време да работите така усърдно, както винаги. Не искам да чувам, че кой да е от вас не се е грижил добре за бубите или е оставил нивите да буренясат. Разбрахте ли?

Чичо Гон беше почти на петдесет, а Осуги — десет години по-възрастна. Множеството изглежда се поколеба дали да ги пусне сами, понеже явно не можеха да се мерят с Такедзо, в случай че въобще го открият. Всички си го представяха като безумец, който напада и убива само за да подуши кръв.

— Няма ли да е по-добре — предложи някой, — ако вземете с вас трима млади мъже? Човекът каза, че може да минат петима.

Старицата поклати решително глава.

— Нямам нужда от помощ, никога не съм имала и няма да имам. Ха! Всички мислят Такедзо за толкова силен, но той не ме плаши! Та той е само хлапе, не му е пораснала много повече коса, отколкото когато съм го виждала пеленаче. Разбира се, че не съм му равна по сила, но още не съм си загубила ума и мога да надхитря някой и друг неприятел. И чичо Гон още не е изветрял.

— Сега знаете какво смятам да правя — завърши тя и насочи показалец към носа си. — И ще го направя. За вас остава да се приберете вкъщи, така че вървете и се грижете за всичко, докато се върнем.

Тя им махна с ръка да вървят и се приближи до дървото, което препречваше пътя на мястото, където минава границата. Никой не се опита повече да я спре. Извикаха „довиждане“ и загледаха как двамата стари хора потеглят надолу по планинския склон на изток.

— Старицата наистина има смелост, а? — отбеляза някой.

Друг от мъжете сви ръце пред устата си и извика:

— Ако се разболеете, пратете вест в селото.

— Пазете се! — добави загрижено трети.

Когато гласовете им вече не можеха да се чуят, Осуги се обърна към чичо Гон.

— Няма нищо, за което да се тревожим — увери го тя. — И без друго ще умрем преди тези млади хора.

— Съвсем права си — отвърна той убедено.

Чичо Гон си изкарваше прехраната с лов, но на по-млади години беше самурай, участвал, според собствените му разкази, в много кървави битки. Дори на тази възраст неговата кожа имаше здрава руменина, а косата му бе все така черна. Презимето му беше Фучикава; Гон беше съкратено от Гонроку, неговото кръщелно име. Като чичо на Матахачи той естествено беше твърде загрижен и разтревожен от станалото напоследък.

— Бабо — обади се чичото.

— Какво?

— Ти беше достатъчно предвидлива да се облечеш за път, но аз съм само с дрехите си за всеки ден. Ще трябва да спра някъде да си взема сандали и шапка.

— Към средата на склона има една чайна.

— Чудесно! Да, сетих се. Казва се чайна „Микадзуки“, нали? Сигурен съм, че ще имат, каквото ми трябва.

Докато стигнат до чайната, с изненада забелязаха, че слънцето клони към залез. Смятали бяха, че имат на разположение още няколко часа от деня, тъй като наближаваше лятото и дните се удължаваха. Това беше техният първи ден в търсене на загубената семейна чест.

Пиха чай и отпочинаха за малко. Накрая, докато оставяше парите за сметката, Осуги каза:

— Такано е много далеч и няма да стигнем преди смрачаване. Ще се наложи да спим на онези миризливи постелки в керванджийския хан при Шингу, макар че може би е по-добре въобще да не нощуваме.

— Сега имаме нужда от сън повече от всякога. Да вървим — отвърна Гонроку, като стана на крака и хвана новата сламена шапка, която току-що купи. — Но почакай само малко.

— Защо?

— Искам да напълня тази бамбукова манерка с вода за пиене.

Той заобиколи зад постройката и потопи съда в един бистър поток, докато отгоре престанаха да излизат мехурчета. Излезе отново на пътя отпред и през един страничен прозорец надзърна в сумрачната вътрешност на чайната. Изведнъж се спря, изненадан от видяната на земята фигура, завита със сламена постелка. Въздухът бе пропит с мирис на лекарство. Гонроку не можеше да види лицето, но успя да различи дълга черна коса, разстлана в безпорядък върху цялата възглавница.

— Побързай, чичо Гон! — подвикна нетърпеливо Осуги.

— Ида.

— За какво се забави?

— Вътре изглежда има някакъв болен — каза той и тръгна след нея като смъмрено псе.

— И какво толкова необичайно има? Разсейваш се лесно, досущ като дете.

— Извинявай, извинявай — помоли бързо Гон.

Осуги плашеше и него като всички останали, но той по-добре знаеше как да я укротява.

Тръгнаха надолу по доста стръмния склон, който водеше към пътя за Харима. По него ежедневно минаваха коне с товар от сребърните рудници и целият беше белязан с дълбоки следи от копита.

— Да не паднеш, бабо — предупреди я Гон.

— Как смееш да ме съветваш! Мога да вървя по този път със затворени очи. Ти самият внимавай, стари глупако.

В същия миг зад гърба им ги поздрави един глас.

— Доста живо вървите вие двамата, а?

Обърнаха се и видяха зад тях да язди собственикът на чайната.

— Да, тъкмо си починахме при вас, благодарим ви. А вие накъде сте тръгнал?

— За Тацуно.

— По това време?

— Оттук дотам няма друг лекар. Дори на кон ще се забавя поне до полунощ.

— Жена ви ли е болна?

— О, не. — Той сбърчи вежди. — Нямаше да съжалявам за времето, ако беше жена ми или някое от децата. Но е неприятно да се разкарваш заради непознат, който само се е отбил да си почине.

— О — възкликна чичо Гон, — да не е момичето в задната стая при вас? По случайност надникнах и я видях.

Сега Осуги също сбърчи вежди.

— Да — отвърна гостилничарят. — Докато седеше при нас, започна да трепери и аз й предложих да полегне в задната стая. Стори ми се, че трябва да направя нещо. Е, тя въобще не се съвзе. Всъщност, изглежда й стана много по-зле. Цялата гори от треска. Доста лош вид има.

Осуги се закова на място.

— Момичето да не е на около шестнайсет, високо и много слабо?

— Да, бих казал, че е към шестнайсетте. Каза, че била от Миямото.

Осуги смигна на Гонроку и затършува в обито си. Лицето й доби стреснато изражение и тя възкликна:

— О, забравила съм я в чайната!

— Какво сте забравили?

— Молитвената ми броеница. Сега се сещам — сложих я на едно столче.

— О, това е лошо — загрижи се гостилничарят и обърна коня си. — Ще се върна за нея.

— О, не! Вие трябва да доведете лекар. Това болно момиче е по-важно от моята броеница. Просто ще се върнем и ще я вземем сами.

Чичо Гон вече беше тръгнал с широки крачки нагоре по склона. Веднага щом се освободи от загрижения собственик на чайната, Осуги побърза да го настигне. Не след дълго вече се задъхваха и пъхтяха от бързане. Никой не говореше.

Трябва да е Оцу!

Оцу така и не се оправи напълно от треската, която прихвана в нощта, когато насила я прибраха изпод бурята. През няколкото часа, докато беше с Такедзо, тя някак си забрави, че е болна, но след като той си тръгна, повървя само малко и веднага започна да я обзема умора и да я боли. Докато стигне чайната, вече не беше на себе си.

Не знаеше от колко време лежи в задната стая. В болезнен унес постоянно молеше за вода. Преди да тръгне, гостилничарят надзърна при нея и я помоли да потърпи. Само след миг вече бе забравила, че той въобще й е казал нещо.

Устата й бе цяла пресъхнала. Чувстваше я, сякаш в нея има тръни.

— Вода, моля ви, господине — извика слабо.

Като не чу отговор, се надигна на лакти и проточи врат към съда за вода точно пред вратата. Успя бавно да пропълзи до него, но щом посегна към бамбуковата чашка отстрани, чу зад гърба си да изтракват някакви кепенци. Чайната по начало бе малко по-голяма от проста планинска хижа и нищо не можеше да попречи на всекиго просто да дръпне един или няколко от хлабаво закрепените капаци.

През отвора с препъване влязоха Осуги и чичо Гон.

— Не виждам нищо — оплака се старицата, както й се стори — шепнешком.

— Почакай малко — отвърна Гонроку и се насочи към стаята с огнището, където разрови въглените и хвърли малко дърва, за да освети.

— Няма я тук вътре, бабо!

— Тук трябва да е! Не може да се е измъкнала!

Осуги почти мигновено забеляза, че вратата в задната стая е открехната.

— Виж там навън! — извика тя.

Застанала съвсем наблизо, Оцу хвърли пълната с вода чаша в лицето на старата жена и като птица по вятъра се понесе надолу по склона. Ръкавите и полите й се вееха зад нея.

Осуги изтича навън и прати след нея някакво проклятие.

— Гон, Гон. Направи нещо!

— Тя избяга ли?

— Естествено! Ние със сигурност не я изненадахме след всичкия шум, дето вдигнахме. И ти не можа ли да не изпуснеш кепенците?! — Лицето на старицата се изкриви от ярост. — Не можеш ли да направиш нещо?

Чичо Гон насочи вниманието си към приличната на сърна сянка, която тичаше в далечината. Вдигна ръка и посочи към нея.

— Нали е тя това? Не се грижи, няма много преднина. Болна е, а и това са все пак нозе на момиче. Без време ще я настигна.

Приведе се напред и се затича. Осуги бягаше близо зад него.

— Чичо Гон — извика тя, — може да използваш сабята, но не й отрязвай главата, преди да съм й казала, каквото трябва.

Изведнъж чичо Гон извика стъписано и падна на четири крака.

— Какво има? — викна Осуги, която идваше отзад.

— Погледни надолу.

Старицата погледна. Право пред тях склонът пропадаше в един обрасъл с бамбук пролом.

— Хвърлила се е там ли?

— Да. Не мисля, че е много дълбоко, но сега е тъмно и не може да се каже. Ще трябва да се върна в чайната и да донеса факла.

— Какво чакаш, тъпако? — извика Осуги, докато той стоеше на колене и се взираше в пролома и го бутна силно отзад.

Последва шум от нозе, които отчаяно се опитват да се вкопчат в нещо, преди да паднат на дъното на пролома.

— Стара вещица! — извика сърдито чичо Гон. — А сега сама слез дотук! Да видим как ще ти хареса!

Такедзо седеше с кръстосани ръце върху един голям объл камък и се взираше през долината към укреплението Хинагура. Под някой от тези покриви, мислеше си, е затворена сестра му. Вчера остана на това място от сутринта до мръкнало, днес — през целия ден, но не можеше да измисли по какъв начин да я измъкне оттам. Възнамеряваше да седи, докато му хрумне нещо.

Беше стигнал с мисленето дотам, да е сигурен, че може да надхитри петдесетте или стоте войника, които охраняват укреплението, но продължаваше да обмисля особеностите на местността. Трябва не само да влезе, но и да излезе оттам. Положението не беше насърчително — зад дървената ограда имаше дълбока клисура, а от предната страна пътят към укреплението бе добре заварден с двойна порта. Още по-лошо, двамата щяха да са принудени да бягат през равно плато, което не предлагаше и едно дърво, зад което човек да се скрие; в безоблачен ден като днешния трудно би могла да се намери по-добра мишена.

Оставаше значи да се вмъкне през нощта, но беше забелязал, че портите се затварят и заключват преди залез-слънце. Всеки опит да ги отлости без съмнение ще предизвика шумотевица и суматоха. Изглежда, нямаше безопасен начин да се приближи до крепостта.

„Няма как, помисли си тъжно Такедзо. Дори просто да стрелям оттук и да заложа нейния живот и моя, нищо няма да излезе.“ Чувстваше се унизен и безпомощен. „Как, запита се, съм се превърнал в такъв страхливец? Преди седмица дори не бих помислил каква е вероятността да се измъкна жив.“

Още половин ден ръцете му останаха скръстени на гърдите, като заключени. Боеше се от нещо, което сам не можеше да определи и се колебаеше дали да отива по-близо до укреплението. Отново и отново смъмряше сам себе си: „Изгубил съм смелост. Никога преди не съм бил такъв. Навярно да срещнеш смъртта в лицето прави от всекиго страхливец.“

Поклати глава. Не, това не е боязливост.

Просто бе научил урока, който Такуан така старателно се опитваше да му предаде, и можеше сега да вижда нещата по-ясно. Изпита непознато спокойствие и умиротвореност. Усещането сякаш потече в гърдите му като кротка река. Сега разбра — да си смел е много по-различно от това да си настървен. Не се чувстваше животно, чувстваше се човек, смел мъж, надживял вече своето юношеско безразсъдство. Животът, с който е бил дарен, е нещо важно и скъпоценно, нещо, което трябва да се усъвършенства.

Вгледа се в хубавото ясно небе, чийто цвят само му се стори като чудо. Все пак не можеше да остави сестра си безпомощна, дори това да значи за последен път да измени на ценното, така наскоро и болезнено придобито самопознание.

В главата му започна да се очертава един замисъл. „След смрачаване ще пресека долината и ще се изкатеря на скалата от другата страна. Тъкмо естествената защита на крепостта може да се окаже от полза — от задната страна няма порта и изглежда, че не я пазят много хора.“

Едва бе стигнал до това решение и към него профуча стрела, която тупна в земята на три педи от пръстите на краката му. От другата страна на долината забеляза зад дървената ограда да се суети тълпа хора. Очевидно са го забелязали. Почти веднага се разпръснаха. Предположи, че е било пробен изстрел, за да видят какво ще направи в отговор и нарочно остана неподвижен на издигнатото си място.

Не след дълго светлината на вечерното слънце започна да гасне зад върховете на планините на запад. Точно преди да падне мрак, Такедзо се изправи и взе в ръка един камък. Беше забелязал вечерята да лети във въздуха над главата му. Свали птицата от първия път, разкъса я и заби зъби в топлото още месо.

Докато ядеше, двадесетина войници притичаха шумно и го обкръжиха. Веднага щом стегнаха обръча, нададоха боен вик и един кресна:

— Това е Такедзо! Такедзо от Миямото!

— Опасен е! Не го подценявайте! — предупреди някой.

Такедзо вдигна очи от своето сурово угощение и убийствено изгледа тези, които се готвеха да го хванат. Беше поглед на животно, прекъснато по средата на яденето си.

— Я-а-а-а! — извика той, сграбчи един голям камък и го метна към живата стена наоколо.

Камъкът почервеня от кръв. Без да губи време, Такедзо го прескочи и се затича право към портата.

Мъжете зинаха.

— Какво прави той?

— Къде отива този глупак?

— Загубил си е ума!

Такедзо се носеше като побесняла оса. Войниците нададоха бойни викове и се спуснаха да го преследват. Докато стигнат до външната порта обаче, той вече я беше прескочил. Сега се оказа между двете врати, като в клетка. Но Такедзо не забеляза това. Не можеше да види нито преследващите го войници, нито оградата, нито стражата зад втората порта. Дори не осъзна как с един-единствен удар поваля пазача, който се опитва да се метне отгоре му. С почти свръхчовешка сила издърпа един стълб от вътрешната порта и го разклати яростно, докато успя да го измъкне от земята. После се извърна към преследвачите си. Не знаеше колко са на брой; знаеше само, че го напада нещо голямо и черно. Като се прицели колкото можа по-добре, Такедзо удари безформеното множество с кола от вратата. Доста от копията и сабите се счупиха, хвръкнаха във въздуха и безполезни паднаха на земята.

— Огин! — извика Такедзо и се затича към задната част на укреплението. — Огин, аз съм — Такедзо!

Вторачи се с пламтящ поглед в сградите наоколо и продължи да вика сестра си. „Да не би това да е било уловка?“, запита се ужасен. Започна една след друга да разбива вратите с кола си. Кудкудякайки, кокошките на гарнизона се разхвърчаха в смъртен страх на всички посоки.

— Огин!

След като не успя да я открие, прегракналите му викове станаха почти неразбираеми.

В сянката на една от малките и мръсни колиби забеляза някакъв човек, който се опитваше да се измъкне.

— Спри! — изкрещя и метна окървавения кол към краката на подобното на невестулка създание.

Щом Такедзо скочи върху него, мъжът безсрамно запищя от страх. Младежът го плесна по бузата.

— Къде е сестра ми? — изрева той. — Какво са й направили? Кажи ми къде е тя или ще те пребия до смърт!

— Тя… тя не е тук. Завчера я отведоха. Заповед от крепостта.

— Къде, тъпо копеле, къде?

— Химеджи.

— В Химеджи ли?

— Д-д-да.

— Ако лъжеш, ще те… — Такедзо сграбчи разтрепераното човешко подобие за косата.

— Истина е, истина. Кълна се!

— Дано да е така или ще се върна нарочно за тебе!

Войниците пак го обграждаха. Такедзо вдигна мъжа и го запрати срещу тях, после изчезна в сянката на нечистите колиби. Покрай него профуча половин дузина стрели и една като голяма шевна игла се заби в полите на кимоното му. Такедзо захапа нокътя на палеца си и погледна профучаващите стрели, после изведнъж се спусна към оградата и за миг я прескочи.

Зад гърба му нещо шумно избухна. Екотът на пушечния изстрел огласи долината.

Такедзо се устреми надолу в клисурата. Докато тичаше, през главата му преминаваха откъслеци от наученото от Такуан: „Научи се да се боиш от онова, от което човек трябва да се страхува… Грубата сила е детинска игра, безумната сила на звяр… Добий силата на истинския воин… Същинска храброст… Животът е скъпоценен.“

Раждането на Мусаши

Такедзо чакаше в покрайнините на града под крепостта Химеджи, като понякога се скриваше под моста Ханада, но повечето време стоеше на него и незабелязано оглеждаше минаващите. Ако се отдалечеше от моста, правеше кратки обиколки около града, като внимаваше шапката му да е нахлупена ниско и лицето да не се вижда. Криеше го като просяк с парче сламена рогозка.

Изненада се, че Оцу още не е дошла; тя само преди седмица се зарече да го чака на това място — и то не сто, а хиляда дни. Веднъж обещал, на Такедзо не му се искаше да измени на думата си. С всеки изминал миг обаче все повече се изкушаваше да се махне, макар и обещанието пред Оцу да не бе единствената причина, заради която дойде в Химеджи. Трябваше също да открие къде са затворили Огин.

Докато минаваше един ден през центъра на града, чу някакъв глас да го вика по име. Вдигна рязко поглед и забеляза Такуан, който приближаваше:

— Такедзо! Почакай!

Такедзо се стъписа и както обикновено в присъствието на този монах, бе обзет от някакво смирение. Смяташе, че се е предрешил безупречно и беше сигурен, че никой, дори Такуан, няма да го разпознае.

Монахът го сграбчи за китката.

— Ела с мен — нареди той. Не можеше да не се подчини на настоятелността в гласа му. — И не се опъвай. Много време изгубих да те търся.

Такедзо кротко го последва. Нямаше представа къде отиват, но за пореден път откри, че точно срещу този човек е безсилен. Питаше се защо. Сега беше свободен, а съвсем възможно бе да вървят право назад към страховития кедър в Миямото. Или към тъмницата на крепостта. Подозираше, че са заключили сестра му някъде зад стените на тази крепост, но нямаше нищо, с което да потвърди подозрението си. Надяваше се да е прав — ако сега хвърлят и него там, поне двамата ще могат да умрат заедно. Ако трябва да умре, не можеше да си представи никой друг, когото достатъчно да обича, за да сподели с него последните минути от скъпоценното си съществуване.

Пред погледа му се извиси крепостта Химеджи. Сега разбра защо я наричат „Крепостта на белия жерав“ — внушителната постройка се издигаше върху огромни каменни стени, като голяма, горда, спуснала се от небето птица. Такуан тръгна пред него по широкия сводест мост над външния ров. Пред скрепената с нитове желязна порта стоеше мирно редица от стражи. Слънцето проблясваше по техните вдигнати копия и за част от секундата Такедзо се поколеба дали да влезе. Без дори да се обръща, Такуан усети това и с малко нетърпеливо движение го подкани да продължи напред. Минаха под кулата над входа и наближиха следващата порта, където войниците имаха дори още по-напрегнат и строг вид, готови всеки следващ миг да влязат в бой. Това бе крепостта на даймио. Беше нужно време, за да могат нейните обитатели да се успокоят и да свикнат с мисълта, че страната е успешно обединена. Като много други крепости по това време, тази далеч още не бе привикнала със спокойствието на мира.

Такуан повика началника на стражата.

— Доведох го — обяви той. Като предаде Такедзо, монахът заръча да се грижат добре за него, както им е заповядано от по-рано, но добави: — Внимавайте. Той е като лъвче с остри зъби. Ако го закачите, ще хапе.

Такуан мина през втората порта в главния двор, където бе разположено жилището на даймио. Явно добре познаваше пътя — нямаше нужда нито от водач, нито от указания. Почти не вдигаше глава, докато вървеше и никой не му попречи да влезе.

Началникът последва заръката на Такуан и дори с пръст не докосна своя пленник. Просто помоли Такедзо да го последва. Този мълчаливо се подчини. Скоро стигнаха в банята, където офицерът го накара да влезе и да се измие. В този миг гръбнакът на Такедзо се вцепени. Твърде добре си спомняше последния път, когато се къпа — в къщата на Осуги — и клопката, от която едва успя да избяга. Скръсти ръце и се опита да обмисли, да спечели време и да огледа околността. Всичко бе толкова мирно — остров на спокойствието, където, когато не обмисля военни планове, даймио можеше да се наслаждава на радостите на живота. Скоро пристигна един слуга, който носеше черно памучно кимоно и хакама. Той се поклони и учтиво каза:

— Ще оставя тези неща тук. Можете да ги облечете на излизане.

Такедзо едва не заплака. Заедно с дрехите имаше не само едно ветрило и малко хартия за нос, а и къса и дълга самурайска сабя. Всичко беше просто и не особено скъпо, но не липсваше нищо. Отново се отнасят с него като с човек. Искаше му се да вдигне чистия памучен плат към лицето си, да го отрие в бузата си и да вдиша от свежия му дъх. Обърна се и влезе в банята.

Икеда Терумаса, господар на крепостта, се облегна на една възглавница върху перилото и впери поглед към градината. Беше нисък мъж с гладко обръсната глава и лице, покрито с тъмни следи от сипаница. Макар да не бе облечен в официални дрехи, изражението му бе строго и пълно с достойнство.

— Това ли е той? — попита Терумаса, като посочи с ветрилото си.

— Да, това е — отвърна монахът и се поклони почтително.

— Има добро лице. Добре сте направил, че сте го спасил.

— Той дължи живота си на вас, ваше височество, не на мен.

— Не е така, Такуан и вие го знаете. Стига само да имах под свое разпореждане шепа хора като вас и без съмнение щяха да бъдат спасени много полезни мъже и от това светът щеше да стане по-добър. — Даймио въздъхна. — Моята беда е, че всичките ми хора смятат за свой дълг само да връзват и да обезглавяват.

Час по-късно Такедзо седеше в градината зад терасата с наведена глава и длани, опрени на коленете в израз на почтително внимание.

— Името ви е Шимен Такедзо, нали? — попита господарят Икеда.

Такедзо вдигна бързо поглед, за да види лицето на прочутия мъж и после отново почтително сведе очи надолу.

— Да, господине — отвърна той ясно.

— Домът Шимен е разклонение на семейство Акамацу, а както добре знаете, Акамацу Масанори е бил някога господар на тази крепост.

Гърлото на Такедзо пресъхна. Изведнъж не можа да намери какво да каже. Винаги се бе смятал за черната овца на семейство Шимен и не бе изпитвал особена почит или страхопочитание пред даймио. Въпреки това се засрами, задето е докарал на предците и на семейното си име такова безчестие. Лицето му пламна.

— Направил сте нещо непростимо — продължи с по-строг глас Терумаса.

— Така е, господине.

— И аз ще ви накажа за това. — Обърна се към Такуан и попита: — Истина ли е, че моят служител Аоки Тандзаемон без мое позволение ви е обещал, ако хванете този човек, вие да определите и изпълните наказанието му?

— Мисля, че най-добре може да разберете това, ако попитате направо Тандзаемон.

— Вече го разпитах.

— Тогава мислите ли, че щях да ви лъжа?

— Разбира се, не. Тандзаемон си призна, но аз исках потвърждение от вас. Тъй като той е мой пряк васал, клетва от него все едно е дадена от самия мен. Ето защо, при все че съм господар тук, съм загубил правото да накажа Такедзо по мое усмотрение. Естествено, няма да позволя той да остане ненаказан, но от вас зависи какво ще бъде естеството на наказанието.

— Добре. Точно това имах и аз предвид.

— Тогава предполагам, че сте помислил за това. Е, какво да правим с него?

— Смятам, най-добре ще е за известно време да поставим затворника при — как да кажем? — „усмирителни обстоятелства“.

— И как предлагате да направим това?

— Струва ми се, че някъде в тази крепост имате една заключена стая, за която отдавна се говори, че била обитавана от духове, нали?

— Да, така е. Прислугата отказваше да влиза в нея и моите служители настоятелно я избягваха, така че сега тя не се използва за нищо. Сега съм я оставил да стои така и не е имало повод да я отваряме отново.

— Но не смятате ли, че е под достойнството на един от най-силните воини във владенията на Токугава, какъвто сте вие, Икеда Терумаса, да има в крепостта си стая, която светлината никога не огрява?

— Никога не съм гледал на това така.

— Да, но хората така приемат тези неща. Това се отразява на името и влиянието ви. Предлагам да пуснем там малко светлина.

— Хм.

— Ако ми позволите да се възползвам от помещението, ще затворя Такедзо там, докато съм готов да му простя. Достатъчно е живял в пълна тъмнина. Нали чу това, Такедзо?

Младежът не издаде нито звук, но Терумаса започна да се смее и добави:

— Добре!

По взаимното отношение на двамата бе очевидно, че онази нощ в храма Такуан каза на Аоки Тандзаемон истината. Двамата с Терумаса, последователи на дзен, изглежда бяха в приятелски, почти братски отношения.

— След като го заведете в новото му жилище, защо не дойдете при мен в павилиона за чай? — попита Терумаса монаха, докато се изправяше да си тръгва.

— О, нима отново сте намислил да покажете колко сте несръчен в чайната церемония?

— Не е честно да говорите така, Такуан. Напоследък наистина започвам да разбирам тънкостите на това изкуство. Елате по-късно и ще ви докажа, че вече не съм само тромав воин. Ще ви чакам.

С тези думи Терумаса се оттегли във вътрешността на жилището си. Макар нисък — едва пет лакти — присъствието му сякаш изпълни цялата многоетажна крепост.

Високо в главната кула, където се намираше стаята с призраците, винаги цареше пълен мрак. Тук годишните времена не се сменяха — нямаше пролет, нямаше есен, не достигаше и звук от ежедневния живот. Имаше само една малка лампа, на която се виждаше бледият, с прежълтели страни Такедзо.

На ниската маса пред него лежеше отворен топографския дял от „Изкуството на войната“ на Сун Цзъ.

Сун Цзъ казва:

Между земните форми

някои са проходими,

някои ни забавят,

някои ни спират,

някои са стръмни,

някои са далечни.

Винаги щом стигнеше до място, което, като това, особено му се харесаше, Такедзо започваше да го препрочита на глас, подобно на молитвен напев.

Който познава изкуството на боеца, не е объркан в движенията си. Той действа и нищо не го сдържа.

Ето защо Сун Цзъ казва: „Който познава себе си и познава своя враг, без страх побеждава. Който познава небето и земята, побеждава всичко.“

Щом очите му се премрежеха от умора, той ги изплакваше с хладка вода от малкия съд, който държеше до себе си. Ако маслото свършеше и фитилът на лампата започнеше да пращи, просто го изгасваше. Около масата имаше планина от книги, някои на японски, други — на китайски. Книги по дзен, томове върху японската история. Такедзо направо се беше заринал в такива учени писания. Всички бяха заети от сбирката на господаря Икеда.

Когато го осъди да бъде затворен, Такуан каза:

— Можеш да четеш, колкото искаш. Един прочут духовник от старо време е казал: „Потапям се в светите писания и изчитам хиляди томове. Щом се отделя от тях, разбирам, че сърцето ми вижда повече, отколкото преди.“ Приеми тази стая като твоя майчина утроба и се приготви да се родиш наново. Ако я гледаш само с очите си, не ще видиш повече от една неосветена, затворена килия. Погледни я обаче пак, по-внимателно. Гледай с ума си и разсъждавай. Тази стая може да стане източник на просветление, също като извора на знание, който мъдреците от миналото са намирали и обогатявали. От теб зависи да решиш дали това ще бъде стая на мрака или на светлината.

Такедзо от дълго време бе спрял да брои дните. Ако беше студено, значи е зима; ако е горещо — лято. Не знаеше почти нищо, освен това. Въздухът оставаше все така тъмен и застоял; смяната на годишните времена не засягаше живота му. Почти сигурен беше, обаче, че следващия път, когато лястовиците дойдат да свият гнезда в закритите оръдейни прозорци на кулата, ще настъпи пролетта на неговата трета година в утробата.

— Ще стана на двайсет и една — каза си той. Обзе го жал и опечален простена: — И какво съм направил за тези двайсет и една години?

Понякога спомените от предишните години безжалостно го обсаждаха и го потапяха в тъга. Стенеше и ридаеше, блъскаше и риташе, понякога хлипаше като малко дете. Цели дни минаваха в терзание, което, веднъж утихнало, го оставяше изчерпан и безжизнен, с разрошена коса и разкъсано сърце.

Най-сетне чу един ден лястовиците, които се връщат под стряхата на кулата. За пореден път пролетта долиташе откъм морето.

Скоро след пристигането й един необичайно, почти болезнено звучащ глас попита:

— Такедзо, добре ли си?

Познатата глава на Такуан се появи на върха на стълбата. Стъписан и прекалено развълнуван, за да издаде звук, Такедзо сграбчи ръкава на кимоното на монаха и го издърпа вътре в стаята. Прислужникът, който му носеше храна, нито веднъж не бе промълвил и дума. Преливаше от радост, че чува гласа на друг, особено пък на този човек.

— Току-що се връщам от път — каза Такуан. — Сега караш тук трета година и реших, че след толкова дълго пребиваване в утробата трябва вече да си доста зрял.

— Благодарен съм ви за добрината, Такуан. Сега разбирам това, което направихте. Как въобще ще мога да ви се отблагодаря?

— Да се отблагодариш на мен ли? — рече недоверчиво монахът. После се засмя. — При все че си нямал с кого да разговаряш; освен със себе си, все пак си се научил да говориш като човек! Хубаво! Днес ще напуснеш това място. Отсега нататък пази спечеленото с труд просветление като най-скъпото, което имаш. То ще ти е нужно, когато излезеш в света при събратята си.

Такуан поведе Такедзо — в този вид, в който си беше — да се срещне с господаря Икеда. Макар при предишната среща да бе приет в градината, сега за него беше приготвено място на самата тераса. След поздравите и няколко общи въпроса на учтивост Терумаса побърза да помоли Такедзо да му служи като васал.

Той отказа. Обясни, че е много поласкан, но не смята, че още е дошло времето да постъпва на служба при някой даймио.

— А ако остана в тази крепост — продължи той, — в затворената стая навярно всяка нощ ще започнат да се появяват призраци, както всички говорят, че ставало.

— Защо казвате това? Да не са идвали да ви правят компания?

— Ако вземете една лампа и внимателно огледате стаята, по вратите и гредите ще видите черни петна. Приличат на лак, но не са. Това е човешка кръв, най-вероятно — пролятата кръв на моите предци Акамацу, които са били разгромени в тази крепост.

— Хм. Може да сте напълно прав.

— Видът на тези петна ме хвърляше в ярост. Кръвта ми кипваше при мисълта, че моите предци, които някога са владеели цялата околност, са били накрая изтребени и душите им просто били разнесени на посоки от есенните ветрове. Умрели са от неестествена смърт, но родът им е бил могъщ и може пак да се възроди.

— Същата кръв тече и в моите жили — продължи той и очите му заблестяха. — При все че съм тъй недостоен, аз съм издънка на същия род и ако остана в крепостта, призраците може да се събудят и да се опитат да ме достигнат. В известен смисъл това вече стана и те ми показаха в онази стая кой съм аз всъщност. Но тези призраци могат да причинят безпорядък, навярно дори и метеж, и даже да предизвикат нова кървава баня. Пред хората от цялата тази област съм задължен да не изкушавам моите предци да си отмъстят.

Терумаса кимна.

— Разбирам за какво говорите. По-добре е, ако напуснете крепостта. Но къде ще отидете? Възнамерявате да се върнете в Миямото ли? Да прекарате живота си там?

Такедзо мълчаливо се усмихна.

— Иска ми се малко да постранствам сам.

— Разбирам — отвърна господарят и се обърна към Такуан. — Погрижете се да получи пари и подходящо облекло — заръча му той.

Такуан се поклони.

— Позволете да ви благодаря за добрината към момчето.

— Такуан! — засмя се Икеда. — Досега не си ми благодарил за нещо два пъти!

— Май наистина е така — засмя се Такуан. — Няма да се повтори.

— Добре е за него да странства, докато е още млад — продължи Терумаса. — Но сега, когато потегля сам — прероден, както вие казахте — той трябва да получи ново име. Нека да е Миямото, за да не забрави никога родното си място. Отсега, Такедзо, наричайте себе си Миямото.

Ръцете на Такедзо веднага се прилепиха към пода. Той се поклони дълбоко и продължително.

— Да, господине, така ще бъде.

— Трябва да смениш и първото си име — намеси се Такуан. — Защо да не четеш китайските знаци на името си не като „Такедзо“, а като „Мусаши“. Може да продължиш да се подписваш като по-рано. Подобава обаче всичко в този ден на твоето прераждане да започне наново.

Терумаса, който вече бе изпаднал в много добро настроение, въодушевено кимна в знак на одобрение.

— Миямото Мусаши! Хубаво име, много хубаво. Да пием за него.

Преместиха се в друга стая, поднесоха им саке и Такедзо и Такуан останаха да разговарят с негово височество до късно през нощта. При тях дойдоха и няколко от служителите на Терумаса. Накрая Такуан стана на крака и изпълни един старинен танц. Беше опитен в това изкуство и изразителните му движения пресъздадоха цял въображаем свят на насладата. Такедзо, вече Мусаши, го гледаше с възхищение, уважение и радост, докато всички продължаваха да пият.

На следващия ден двамата напуснаха крепостта. Мусаши правеше първите си стъпки в един нов живот, живот на самообладание и обучение в бойните изкуства. През време на своето тригодишно затворничество той се изпълни с решимост да овладее Изкуството на войната.

Такуан имаше собствени планове. Решил беше да пообиколи селата и сега, както каза, бе дошло времето пак да се разделят.

Щом стигнаха в града вън от крепостните стени, Мусаши се накани да се сбогува, но монахът го хвана за ръкава и каза:

— Няма ли някой, когото да искаш да видиш?

— Кой?

— Огин?

— Тя още жива ли е? — попита той изумен.

Дори по време на сън не забравяше за милата си сестра, която толкова дълго му беше като майка.

Такуан му разказа, че когато преди три години той нападна укреплението в Хинагура, Огин наистина била вече изведена оттам. Макар да не била обвинена в нищо, не й се искало да се върне у дома и вместо това останала да живее при някакъв роднина в едно село на околията Сайо. Сега била там и се чувствала добре.

— Не искаш ли да я видиш? — попита Такуан. — Тя с голямо нетърпение очаква да се срещне с теб. Преди три години й казах, че може да те смята за мъртъв, тъй като в известен смисъл наистина си. Но й казах също, че след три години ще й доведа нов брат, различен от стария Такедзо.

Мусаши долепи длани и ги вдигна пред главата си, както ако се молеше пред някоя статуя на Буда.

— Вие се грижихте не само за мен — каза той с дълбоко вълнение, — но и за благополучието на Огин. Вие сте наистина състрадателен мъж, Такуан. Не мисля, че някога ще мога да ви благодаря за всичко сторено.

— Един начин да ми благодариш ще е да ме оставиш да те отведа при сестра ти.

— Не… Не, не мисля, че трябва да отивам. Това, че чух от вас как е тя, е все едно, че съм я видял.

— Със сигурност искаш да я видиш с очите си, макар и за няколко минути.

— Не, не мисля. Аз наистина умрях, Такуан и се чувствам като прероден. Не смятам, че сега е време да се връщам към миналото. Това, което трябва да направя, е да прекрача решително в бъдещето. Едва съм намерил пътя, по който трябва да тръгна. Когато съм напреднал малко към знанието и съвършенството, които диря, навярно ще си оставя време да отдъхна и да се обърна назад. Сега обаче не.

— Разбирам.

— Трудно ми е да намеря думи да го кажа, но се надявам бездруго да ме разберете.

— Ясно ми е. Радвам се да те видя така твърдо устремен към целта. Продължавай да следваш пътя си.

— Сега ви казвам „довиждане“, но някой ден, ако по пътя не намеря смъртта си, ще се срещнем отново.

— Да, да. Ако ни се удаде да се видим, нека обезателно да се възползваме. — Такуан се извърна, направи една крачка и се спря. — О, да. Допускам, трябва да те предупредя, че преди три години Осуги и чичо Гон тръгнаха от Миямото да търсят теб и Оцу. Решени бяха да не се върнат, преди да са си отмъстили и макар сега да са още по-стари, все така се опитват да влязат в следите ти. Може да ти създадат някои неудобства, но не смятам, че могат да причинят големи неприятности. Не им обръщай много внимание.

— И — продължи той, — остава Аоки Тандзаемон. Не вярвам някога да си чувал името му, но той беше натоварен да те издири. Може това да няма нищо общо с каквото ти и аз сме говорили или правили, но този славен самурай успя да се посрами, като следствие на което завинаги бе освободен от служба при господаря Икеда. И той без съмнение се скита някъде наоколо. — Такуан стана сериозен. — Пътят ти няма да бъде лесен, Мусаши. Внимавай, докато се движиш по него.

— Ще се постарая — усмихна се младежът.

— Е, това, струва ми се, е всичко. Аз ще тръгвам.

Такуан се извърна и закрачи на запад. Не погледна повече назад.

— Всичко добро — извика подире му Мусаши.

Остана прав на кръстопътя да гледа как сянката на монаха се отдалечава, докато се загуби от погледа. После, повторно останал сам, се упъти на изток.

„Сега ми остава само тази сабя, помисли си. Това е единственото на света, на което ще трябва да се уповавам.“ Сложи ръка на дръжката на оръжието и се закле пред себе си: „Ще живея, както тя повелява. Ще я смятам за моя душа и като се уча да я овладявам, ще се стремя да направя себе си по-добър, да стана по-благороден и по-мъдър човек. Такуан следва Пътя на дзен, аз ще следвам Пътя на меча. Трябва да направя от себе си човек, по-добър дори от него.“

В крайна сметка, разсъди Мусаши, той е все още млад. Не е прекалено късно.

Крачките му бяха отмерени и силни, погледът — пълен с младост и надежда. От време на време повдигаше ръба на широката си сламена шапка и вперваше очи надолу по дългия път, в бъдещето — неизвестната пътека, по която всички хора са длъжни да минат.

Не беше стигнал далеч — всъщност, беше точно в покрайнините на Химеджи — когато от другата страна на моста Ханада някаква жена се затича към него. Той присви очи срещу слънцето.

— Това си ти! — извика Оцу и се вкопчи в ръкава му.

От изненада Мусаши си пое шумно дъх.

Гласът на момичето беше пълен с укор.

— Нали не си забравил, Такедзо? Не си ли спомняш името на този мост? Да не ти е избягало от ума, че обещах да те чакам тук, колкото и дълго да трае това?

— Ти си чакала тук през последните три години ли?

Беше изумен.

— Да. Осуги и чичо Гон ме настигнаха, веднага след като се разделихме. Бях болна и трябваше да си почина. Почти се убих, но се измъкнах. Чакам тук от около двайсет дни, след като се сбогувахме в прохода Накаяма.

Посочи към една работилница за кошници в края на моста, съвсем обикновено крайпътно магазинче, което продава на пътниците вещи за спомен, и продължи:

— Разказах на хората там историята си и те имаха добрината да ме вземат като един вид помощничка. Така можах да остана и да те чакам. Днес е деветстотин и седмия ден и аз удържах обещанието си. — Впери поглед в лицето му в опит да отгатне какво мисли. — Нали ще ме вземеш със себе си?

Истината, разбира се, беше, че Мусаши нямаше намерение да взема със себе си нито нея, нито който и да било другиго. Тъкмо сега той бързаше да се отдалечи, за да избяга от мисълта за своята сестра, която така му се искаше да види и към която така го теглеше.

През възбудения му ум се понесоха въпроси: „Какво мога да направя? Как мога да се впусна в моето търсене на истина и знание заедно с една жена — всъщност с когото и да било, — която през цялото време ще ме отвлича? А точно това момиче в крайна сметка все още е сгодено за Матахачи.“ Не можа да попречи на мислите да се изпишат върху лицето му.

— Да те взема с мен ли? Къде да те взема? — попита я направо той.

— Където и да отиваш.

— Аз тръгвам на дълго, трудно пътешествие, не на разходка!

— Няма да ти преча с нищо. И съм готова да понасям трудности.

— Трудности ли? Колко?

— Толкова, колкото трябва.

— Не в това е работата. Как мога да овладея Пътя на самураите, ако с мен се влачи някоя жена, Оцу? Няма ли да е смешно. Хората ще говорят: „Вижте Мусаши, трябва му кърмачка да се грижи за него“.

Тя го дръпна по-силно за кимоното и като дете увисна на него.

— Пусни ми ръкава — нареди той.

— Не, няма! Ти ме излъга, така ли?

— Кога съм те излъгал?

— В прохода. Обеща да ме вземеш със себе си.

— Това беше преди векове. Тогава не мислех като говоря и нямах време да ти обяснявам. Освен това хрумването не беше мое, твое беше. Бързах да вървя, а ти нямаше да ме пуснеш, докато не обещая. Примирих се с каквото каза, понеже нямах избор.

— Не, не, не! Не може да мислиш това, което говориш, не може — извика тя и го притисна към перилото на моста.

— Пусни ме! Хората гледат.

— Нека! Когато беше вързан на кедъра, те попитах дали искаш да ти помогна. Беше толкова щастлив, че на два пъти ми каза да прережа въжето. Не отричаш, нали?

Опитваше се да бъде последователна в доводите си, но сълзите й измениха. Първо изоставена като пеленаче, после захвърлена от годеника си, а сега това. Мусаши, който знаеше колко сама е тя на този свят и дълбоко й съчувстваше, макар и външно по-сдържан, остана с вързан език.

— Пусни ме! — каза той, за да приключи всичко. — Посред бял ден е и хората ни гледат. Да не искаш да правим зрелище на тези безделници?

Тя пусна ръкава му и ридаеща се опря на перилата. Лъскавата коса падаше върху лицето й.

— Прощавай — прошепна. — Не биваше да казвам всичко това. Моля те, забрави го. Не си ми длъжен за нищо.

Мусаши се наведе над нея, дръпна с двете си ръце косата от лицето й и я погледна в очите.

— Оцу — каза той нежно. — През цялото време, докато си чакала, чак до днес, аз бях затворен в кулата на крепостта. За три години дори не видях слънцето.

— Да, чух за това.

— Ти си знаела?

— Такуан ми каза.

— Такуан? Казал ти е всичко?

— Така смятам. Припаднах на дъното на една урва близо до чайната „Микадзуки“. Бягах от Осуги и чичо Гон. Такуан ме спаси. Той ми помогна също да се уговоря за работата тук, в магазинчето. Това беше преди три години. И се отби няколко пъти. Тъкмо вчера дойде и пи чай. Не бях сигурна какво имаше предвид, но каза: „В тази работа има мъж и жена, значи кой може да каже как ще свърши всичко?“

Мусаши отпусна ръце и се вгледа в пътя, който водеше на запад. Запита се дали ще види пак човека, който спаси живота му. И отново остана поразен от загрижеността на Такуан за ближните, която му се стори всеобхватна и съвсем свободна от себичност. Мусаши разбра колко тесногръд е бил самият той, колко дребнаво е било да смята, че монахът изпитва особено съчувствие само към него; та неговата щедрост засягаше и Огин, Оцу, всеки, който е в нужда и на когото той смята, че може да помогне.

„В тази работа има мъж и жена…“ Думите на монаха към Оцу се загнездиха в ума на Мусаши. Беше зле подготвен за такова бреме, тъй като в купищата книги, в които се бе вдълбочавал през тези три години, нямаше и дума за положение като това, в което сега се оказа. Дори Такуан е избегнал да се меси в отношенията между него и Оцу. Да не би той да е искал да каже, че връзките между мъже и жени трябва да се определят само от двамата, които сами са засегнати? Да не би да е имал предвид, че тук не важат правила, както в Изкуството на войната? Че няма безотказен начин да се победи? Или това е било замислено като изпитание за Мусаши, задача, която той сам ще бъде в състояние да реши?

Потънал в мисли, той впери очи във водата, която течеше под моста.

Оцу се загледа в лицето му, сега сдържано и спокойно.

— Кошничарят обеща да ми позволи да си тръгна, когато пожелая. Просто ще ида да му обясня всичко и после ще си събера нещата. Връщам се след минута.

Мусаши постави ръката си върху нейната, малка и бяла, опряна сега на перилото.

— Чуй — рече той тъжно. — Умолявам те, само спри и размисли.

— За какво има да мисля?

— Казах ти. Просто сега съм станал нов човек. Стоях в онази задушна килия три години. Четох книги. Мислих. Крещях и виках. После светлината изведнъж ме озари. Разбрах какво значи да си човек. Сега имам ново име, Миямото Мусаши. Искам да се посветя на учение и да овладея себе си. Искам всеки миг и час да работя, за да направя себе си по-добър. Сега знам колко далеч ще трябва да отида. Ако избереш да свържеш живота си с моя, никога няма да си щастлива. Няма да има нищо освен трудности и с течение на времето няма да става по-лесно. Ще бъде все по-трудно и по-трудно.

— Когато говориш така, чувствам те по-близък от всякога. Сега съм убедена, че съм права. Намерила съм по-добър мъж, отколкото бих могла, дори да бях търсила през целия си останал живот.

Мусаши видя, че само прави нещата по-лоши.

— Съжалявам, не мога да те взема със себе си.

— Е, тогава аз просто ще те следвам. Стига да не ти преча при обучението, с какво мога да те обременя? Дори няма да разбереш, че съм наблизо.

Той не можа да намери какво да отговори.

— Няма да те тревожа. Обещавам.

Мусаши продължи да мълчи.

— Значи може, нали? Само почакай, след миг се връщам. И много ще се ядосам, ако се опиташ да се измъкнеш.

Оцу се затича към кошничарницата.

Мусаши си помисли да пренебрегне всичко и също да побегне, но в обратна посока. Макар да бе решен да го направи, краката му не пожелаха да се помръднат.

— И запомни, да не се опиташ да се измъкнеш! — извика Оцу, като се обърна назад.

Тя се усмихна, на бузите й се появиха трапчинки и Мусаши, без сам да иска, кимна. Останала доволна от това, тя се изгуби в работилницата.

Ако се канеше да избяга, сега бе времето за това. Сърцето му казваше да го направи, но тялото му още се сковаваше от спомена за хубавите трапчинки и умолителния поглед на Оцу. Колко трогателна е тя! Със сигурност никой на този свят, освен сестра му, не го обича толкова. А и за него самия не можеше да се каже, че не я харесва.

Погледна към небето, погледна към водата и смутен и объркан, отчаяно стисна перилото. Скоро от моста в течението изпопадаха малки късчета дърво.

Оцу се появи повторно в нови сламени сандали, светложълти гети и голяма пътна шапка, вързана под брадичката с алена панделка. Никога не бе изглеждала по-красива.

Мусаши обаче никъде не се виждаше.

Извика стъписана и избухна в сълзи. След това погледът й падна на тази част от перилото, от която бяха попадали късчетата дърво. Там, изрязан с върха на кинжал, ясно се четеше надпис: „Прости ми. Прости ми.“

Книга втора
Вода

Училището Йошиока

„Животът днес не знае нашето утре…“

В началото на седемнадесети век всички в Япония, и простолюдието, и управниците, чувстваха, че животът е нещо, което непрекъснато се променя. Прочутият пълководец Ода Нобунага, заложил основите за обединението на Япония от Тойотоми Хидейоши, в кратко четиристишие даде израз на това усещане:

Човешките ни петдесет години

са само мимолетен сън

сред вечното ни лутане

в безкрая от прераждания.

Загубил битка с един от собствените си военачалници, който го нападна във внезапен пристъп на ярост, четиридесет и осем годишният Нобунага се самоуби в Киото. След около двадесет години, някъде към 1605-та, непрестанните схватки между даймио практически бяха приключили, а Токугава Иеясу беше шогун вече две години. Уличните фенери на Киото и Осака светеха така, както през най-добрите години на шогуната Ашикага. Преобладаващото настроение беше празнично и весело.

Въпреки това малцина вярваха, че мирът ще се задържи. Продължилите повече от сто години междуособици дотолкова бяха изопачили погледа на хората върху живота, че бяха способни само да гледат на настъпилото примирие като на нещо крехко и мимолетно. Столицата процъфтяваше, но напрежението от неизвестното бъдеще изостряше апетита на хората за веселия.

Макар и все още да държеше положението в свои ръце, Иеясу официално се оттегли от поста шогун. Докато бе все още достатъчно силен, за да контролира останалите даймио и да защитава фамилния стремеж за надмощие, той увенча с титлата си своя трети син, Хидетада. Говореше се, че новият шогун скоро ще посети Киото, за да изкаже почитта си пред императора. Но беше обществена тайна, че пътуването му на Запад означаваше повече от обикновена проява на любезност. Неговият най-голям възможен враг, Тойотоми Хидейори, беше син на Хидейоши, способния следовник на Нобунага. Хидейоши бе направил всичко възможно, за да остави властта на рода Тойотоми, докато Хидейори порасне достатъчно, за да я поеме в свои ръце. Все пак Иеясу победи при Секигахара. Хидейори все още обитаваше крепостта в Осака, и макар че Иеясу, вместо да го изгони, му позволи да се радва на един приличен годишен доход, той знаеше, че Осака, като място, където могат да се съберат силите на съпротивата, е най-голямата заплаха. С това бяха наясно и още много феодали. За да се осигурят срещу загуби, те плащаха данъци едновременно на Хидейори и на шогуна. Често се споменаваше, че последният притежава достатъчно крепости и злато, за да наеме, стига да поиска, всеки свободен самурай — ронин, както ги наричаха — в страната.

Празни разсъждения върху политическото бъдеще витаеха във въздуха на Киото.

— Рано или късно войната ще избухне.

— Въпрос на време.

— Тези улични фенери може и да не светят утре.

— Защо да се тормозим? Каквото става да става.

— Да се забавляваме, докато можем!

Дейният нощен живот и процъфтяващите квартали на удоволствията бяха очевидно доказателство, че голяма част от населението прави точно това.

Сред така настроените хора беше и група самураи, които точно завиваха към улица Шиджо. Вървяха покрай дълга бяла стена, отвела ги до впечатляваща порта, над която се надвесваше внушителен покрив. На дървена, почерняла от времето табелка, едва се четеше надписът „Йошиока Кемпо — Киото. Боен наставник на Шогуните Ашикага.“

Осмината млади самураи приличаха на хора, които въртят сабята по двадесет и четири часа на ден без почивка. Някои носеха, освен обичайните две стоманени саби, и по една дървена. Други бяха въоръжени с копия. Имаха суровия вид на хора, които при първия повод ще се впуснат в кръвопролитие. Имаха каменни лица. В погледите им се четеше заплаха. Сякаш винаги бяха готови да избухнат в гняв.

— Млади учителю, къде ще ни заведете тази нощ? — гълчаха те, скупчени около него.

— Където и да е, само не там, където бяхме вчера — строго отвърна той.

— Но защо? Всичките онези жени си падаха по вас. Те почти не забелязаха, че и ние сме там.

— Може би той има право — вметна някой. — Защо да не опитаме някъде другаде. Някъде, където не познават Младия учител или някой от нас.

Кряскащи и каращи се, те изглеждаха изцяло погълнати от въпроса къде ще пият и блудстват тази нощ.

Излязоха на осветено място на брега на река Камо. Земята там от години беше неизползвана и обрасла с бурени — сигурен признак на опустошенията от войната. С настъпването на мира, обаче, цената й изведнъж се покачи.

Разнебитени къщурки бяха разхвърляни тук-там. Над вратите им висяха раздърпани червени и бледожълти пердета. Пред праговете им леки жени продаваха телата си. Момичета от областта Тамба, небрежно белосали лицата си, подсвиркваха на минувачите. Това бяха жалки нещастници, продавани на партиди. Те свиреха на своите шамисени — популярен напоследък инструмент — пееха мръсни песни и се смееха.

Младият учител се казваше Йошиока Сеиджуро. Върху стройното му тяло се спускаше красиво тъмнокафяво кимоно. Скоро след като навлязоха в района на бардаците, той се обърна и каза на един от спътниците си:

— Тоджи, купи ми сламена шапка.

— Предполагам такава, която да закрива лицето ти?

— Да.

— Тук не ти трябва шапка, нали?

— Ако не ми трябваше, нямаше да те карам да ми купиш! — нетърпеливо му се озъби Сеиджуро. — Не се стремя хората да видят сина на Йошиока Кемпо да се мотае на подобно място.

Тоджи се изсмя.

— Но една шапка само би привлякла вниманието. Всички жени наоколо знаят, че щом криеш главата си под шапка, сигурно си от добро семейство, а може и да си богаташ. Разбира се, има и други причини, поради които не биха допуснали да си отидеш. Но тази с една от тях.

Както винаги, Тоджи едновременно се шегуваше със своя учител и го ласкаеше. Той се обърна, заповяда на един от мъжете да донесе шапката и зачака, докато последният си проправяше път сред фенерите и веселящите се хора. Когато поръчката пристигна, Сеиджуро сложи шапката на главата си и се почувства по-спокоен.

— С тази шапка повече от всякога приличаш на конте — отбеляза Тоджи. Обръщайки се към другите, той продължаваше с ласкателствата. — Вижте, жените излизат пред праговете, за да го видят по-добре.

И без комплиментите на Тоджи, Сеиджуро изглеждаше чудесно. Провесил две идеално излъскани ножници на кръста си, той излъчваше достойнството и класата, които можеше да се очакват от син на добро семейство. Сламената шапка не можеше да попречи на жените да му подвикват, докато минаваше край тях.

— Ей, ти, хубавецо, защо се криеш под тази глупава шапка!?

— Хайде, ти там, искам да видя какво криеш.

— Е, не бъди срамежлив, покажи ни лицето си.

Сеиджуро откликваше на тези закачливи подвиквания, като се опитваше да изглежда още по-висок и внушителен. Тоджи съвсем отскоро го беше убедил да се появи на подобно място. И той все още се притесняваше да не бъде видян. Най-голям син на прочутият майстор на сабята Йошиока Кемпо, той никога не бе изпитвал недостиг на средства. Но доскоро не познаваше тъмната страна на живота. Впечатлението, което правеше, караше сърцето му да бие по-силно. Все още се срамуваше достатъчно, за да изпитва необходимост да се скрие, макар че като разглезен богаташки син винаги беше излаган на показ. Ласкателствата на спътниците му, както и задявките на жените около него, се просмукваха в сърцето му като сладка отрова.

— Хей, та това е Учителят от улица Шиджо? — възкликна една от жените. — Защо криеш лицето си? Никого не можеш да заблудиш.

— Откъде ме познава тази жена? — изръмжа Сеиджуро на Тоджи, преструвайки се на обиден.

— Много просто — каза жената, преди Тоджи да отвори уста. — Всеки знае, че хората от училището Йошиока харесват този тъмнокафяв цвят. Затова и му викат „цвят Йошиока“. И да ти кажа, тук всички го знаят.

— Така е, но както сама каза, много хора носят дрехи в такъв цвят.

— Да, но не всички имат на кимоната си герба с трите кръга.

Сеиджуро погледна ръкава си.

— Трябва повече да внимавам — каза си той, когато усети, как една ръка, подала се през зарешетения прозорец, се протяга към него и хваща кимоното му.

— Виж ти, виж — каза Тоджи, — скрил лицето си, пък забравил емблемата. Сигурно е искал да го познае някой. Мисля, че сега вече наистина ще трябва да влезем тук.

— Прави каквото щеш — каза обърканият Сеиджуро, — но я накарай да ми пусне ръкава.

— Пусни го, жено, — скара й се Тоджи. — Нали го чу, каза, че влизаме!

Учениците се скупчиха под навеса. Стаята, в която влязоха, беше толкова безвкусно украсена с цинични картини и цветя, че на Сеиджуро му беше трудно да се отпусне. Останалите така и не обърнаха внимание на мизерната обстановка.

— Донесете саке! — заповяда Тоджи, допълвайки поръчката с други деликатеси.

След като храната дойде, Уеда Рьохей, равен по майсторство на Тоджи, се провикна:

— Доведете жените! — по същия груб начин, както Тоджи поръча храната и пиенето.

— Хей, старият Уеда каза да докарате жените! — извикаха останалите в хор, като имитираха гласа на Рьохей.

— Не обичам да ме наричат стар — възрази намръщено Рьохей. — Вярно е, че съм в това училище най-дълго от всички, но в косата ми няма нито един бял косъм.

— Сигурно я боядисваш.

— Който го каза, да излезе напред и за наказание да изпие една чаша!

— Много е сложно. Направо хвърли пиенето насам!

Чашата със саке хвръкна във въздуха.

— Ето и компенсацията — още една чаша във въздуха.

— Хей, нека някой да танцува!

— Танцувай ти, Рьохей! — провикна се Сеиджуро. — Танцувай и ни покажи колко си млад!

— Готово, Учителю. Гледай! — той отиде до края на терасата, завърза червена престилка на главата си, втъкна цвете във възела и взе една метла.

— Хей, вижте, тоя се готви да ни изиграе танца на Девицата от Хида! Да чуем и песента, Тоджи!

Той покани всички да се присъединят и те започнаха да тактуват по чиниите с пръчките за храна, а един удряше с машата по ръба на мангала.

През бамбуковия плет,

бамбуковия плет,

бамбуковия плет,

видях дългополо кимоно,

дългополо кимоно в снега…

Заглушен от пляскания след първия стих, Тоджи се поклони, а жените, акомпанирайки си на шамисени, продължиха песента откъдето той спря:

Момичето, видяно вчера

го няма днес.

Това, което гледам днес,

не ще изглежда тъй и утре.

Какъв ще бъде утрешният ден не знам,

но искам да я любя днес.

В друг ъгъл на стаята един от учениците подаваше огромна купа саке на свой приятел с думите:

— Защо не пробваш да я изпиеш наведнъж?

— Не, благодаря.

— Не, благодаря? Наричаш се самурай, а дори не можеш да изпиеш това?

— Разбира се, че мога. Но ако аз го изпия, ще трябва и ти да сториш същото!

— Готово!

Състезанието започна. Двамата залочиха като коне на водопой, а от устите им се лееше саке. След около час и двамата вече повръщаха. Останалите лежаха безжизнени и гледаха празно с кръвясали очи.

Един от тях, буен по природа, който колкото повече пиеше, толкова повече се разбесняваше, занарежда:

— Има ли някой в тази страна, освен Младия учител, който наистина да владее техниките на училището Кьохачи? Ако има такъв… хлъц… искам да го видя… О-оп!

Друг здравеняк, седнал до Сеиджуро, се изсмя и изрече на пресекулки:

— Тоя се подмазва на Младия учител. Има и други училища по бойни изкуства, освен тези в Киото. И Йошиока не е непременно най-доброто. Училището на Тода Сейген също е в Киото. Това на Огасавара Геншинсай е в Китано. Да не забравяме и Ито Итосай в Ширакава, макар че той не приема ученици.

— Какво пък толкова им е хубавото на всички тях?

— Казвам ти, че не трябва да се мислим за единствените майстори на сабята в света.

— Тъпо копеле! — изкрещя един, чиято чест бе засегната от тези думи. — Я ела насам!

— Така ли? — отвърна язвително критикуващият и се изправи.

— Ти си ученик в училището на Йошиока Кемпо, а го подценяваш?

— Не го подценявам! Само казвам, че нещата не са такива, каквито бяха в доброто старо време, когато Учителят обучаваше шогуните и беше признат за най-великия майстор на сабята. Днес много повече хора вървят по Пътя на меча. Не само в Киото, но също и в Едо, Хитачи, Ечидзен, в западните области, в Кюсю — из цялата страна. Това, че Йошиока Кемпо беше толкова известен, не е причина Младият учител и ние да се смятаме за най-добрите живи майстори на сабята. Това просто не е вярно! Защо да мамим сами себе си?

— Тъпак! Мислиш се за самурай, а те е страх от другите!

— Кой го е страх? Само казвам, че трябва да не се самозабравяме.

— Кой си ти, та да правиш такива предупреждения?

С тези думи засегнатият ученик блъсна другия в гърдите, поваляйки го на земята.

— Искаш да се бием ли? — изръмжа падналият. — Добре, готов съм.

По-старшите, Джион Тоджи и Уеда Рьохей, се намесиха.

— Престанете, вие двамата!

Изправени на крака, те разтърваха мъжете и се опитаха да ги успокоят.

— Съвземи се!

— Всички разбираме какво ви е!

Още няколко чаши саке, и нещата се поуталожиха. Подстрекателят продължи още известно време да възхвалява себе си и останалите, докато критикуващият, прегърнал Рьохей, през сълзи му обясняваше случилото се.

— Говорех само заради честта на училището — изхлипа той. — Ако продължават с тези ласкателства, доброто име на Йошиока Кемпо ще бъде съсипано. Унищожено, казвам ти!

Самият Сеиджуро оставаше сравнително трезвен. Свикнал да забелязва всичко, Тоджи каза:

— Не се забавляваш особено, както виждам.

— Аха. Мислиш ли, че те се веселят истински? Съмнявам се.

— Разбира се. Просто това е тяхното виждане за една весела вечер.

— Не разбирам, защо тогава се карат така?

— Слушай, защо не мръднем нанякъде? Някъде, където е по-спокойно. И на мен ми писна тук.

С израз на облекчение, Сеиджуро бързо се съгласи.

— Бих желал да отидем там, където бяхме снощи.

— Имаш предвид Йомоджи ли?

— Да.

— Там е доста по-уютно. През цялото време си мислех, че ти се ще да отидеш там. Но щеше да е истинско разхищение да заведеш цялата тая банда глупаци там. Затова ги доведох тук — поне е евтино.

— Да се измъкваме тогава. Рьохей ще се погрижи за останалите.

— Престори се, че отиваш до тоалетната. Аз ще те настигна след няколко минути.

Сеиджуро умело се измъкна. Никой не забеляза отсъствието му.

До една къща недалече, някаква жена, повдигната на пръсти, се опитваше да закачи на мястото му един фенер. Вятърът го беше угасил, и тя го свали, за да го запали отново. Беше се изпънала под стряхата, а току-що измитата й коса падаше свободно около лицето. Кичурите и сенките на огъня образуваха леко променящи се фигури по изпънатите й ръце. Вечерният бриз бе изпълнен с аромат на цъфнали сливи.

— Око! Да го закача ли вместо теб?

— О, та това е Младият учител — изненадано възкликна тя.

— Постой малко — когато мъжът дойде по-близо, тя видя, че не е Сеиджуро, а Тоджи.

— Така добре ли е? — попита той.

— Да, чудесно е, благодаря ти.

Но Тоджи хвърли още един поглед към фенера, реши, че е закачен накриво и го поправи още веднъж. Око не можеше да разбере как някои мъже, които неумолимо отказват да вършат каквото и да било в собствените си домове, са толкова внимателни и готови да помогнат, когато са на място като нейното. Те често сами отваряха и затваряха прозорците, оправяха си възглавниците и правеха още куп дребни нещица, които не биха и помислили да вършат под собствения си покрив.

Тоджи, правейки се, че не е чул думите й, въведе учителя си вътре.

Сеиджуро, едва седнал, каза:

— Ужасно тихо е тук.

— Ще отворя вратата към терасата — отвърна Тоджи.

Под тясната веранда се диплеха водите на река Такасе. На юг, отвъд малкия мост над улица Санджо, се намираха огромният квартал Зуисенин, мрачно разпрострелият се Терамаши — „Градът на Храмовете“ — и поле, обрасло с мискантус. Това беше близо до Каяхара, където хората на Тойотоми Хидейоши убиха съпругата, наложниците и децата на племенника му, ужасния регент Хидецугу. Тези събития все още се помнеха от мнозина.

Тоджи започна да нервничи.

— Все още е твърде тихо. Къде ли се крият жените? Изглежда нямат други клиенти тази нощ.

Беше малко неспокоен.

— Чудя се защо се забави толкова Око. Дори чай не ни донесе.

Когато нетърпението му нарасна дотолкова, че вече не го свърташе на едно място, той тръгна да провери защо чаят се бави още.

Тъкмо беше излязъл на терасата, когато почти връхлетя върху Акеми, която се приближаваше с позлатен поднос в ръце. Малката камбанка на пояса й зазвънтя, а тя извика:

— Внимавай! Заради теб ще разлея чая.

— Защо се забави толкова? Младият учител е тук. Мислех, че го харесваш.

— Виждаш ли, разлях малко. Ти си виновен. Иди да ми донесеш парцал.

— Ха! Не си ли доста нахална? Къде е Око?

— Гримира се, разбира се.

— Искаш да кажеш, че още не е готова?

— Ами, ние бяхме заети през деня.

— През деня ли? Кой е бил тук?

— Не е твоя работа. Пусни ме да мина.

Той се отмести. Акеми влезе в стаята и поздрави госта.

— Добър вечер. Радвам се, че се отбихте.

Сеиджуро се престори на равнодушен, погледна встрани и каза:

— А, ти ли си, Акеми. Благодаря ти за снощи.

Той беше объркан.

Тя взе от таблата един буркан, който приличаше на съд за кадене на тамян. Върху му постави глинена лула.

— Искаш ли да опиташ? — попита тя учтиво.

— Мислех, че напоследък пушенето е забранено.

— Да, но така или иначе, всички продължават да пушат.

— Добре, ще опитам.

— Ще ти я запаля.

Тя взе щипка тютюн от красива перлена кутийка и я натъпка в лулата с изящните си пръсти. После поднесе лулата към устата му. Сеиджуро, несвикнал да пуши, я пое доста непохватно.

— Хм, горчиво е, нали? — каза.

Акеми се закикоти.

— Къде изчезна Тоджи?

— Предполагам, че е в стаята на мама.

— Той май е влюбен в Око. Или поне така ми се струва. Подозирам, че понякога ви навестява и без мен, нали?

Акеми се засмя, но не отговори на въпроса му.

— Защо се смееш, мисля, че и майка ти го харесва.

— Наистина не бих могла да знам!

— О, сигурен съм! Напълно съм убеден! Добре е нагласено, нали? Две щастливи двойки — майка ти и Тоджи, ти и аз.

Като си придаде възможно най-невинен вид, той постави ръката си върху тази на Акеми, отпусната върху коляното й. Отначало тя го отблъсна, но това само направи Сеиджуро по-смел. Когато тя се приготви да стане, той обви с ръката си крехкото тяло и я придърпа към себе си.

— Не трябва да бягаш от мен — каза й, — няма да ти сторя нищо лошо.

— Пусни ме! — настоя тя.

— Добре, но само при условие, че останеш да седиш до мен.

— Сакето… Ще отида да донеса малко.

— Не искам саке.

— Но ако не го донеса, мама ще се ядоса.

— Майка ти е в другата стая и си прекарва чудесно с Тоджи.

Той се опита да потрие лицето си в нейното, докато тя се беше навела, но Акеми извърна глава и нададе истеричен вик за помощ.

— Мамо! Мамо!

Сеиджуро я пусна и тя изхвърча към задната част на къщата.

Той стоеше объркан. Чувстваше се самотен, но като че ли не искаше да се натрапва на момичето. Не знаеше какво да прави и извика високо:

— Отивам си вкъщи.

Тръгна надолу по външния коридор, а лицето му ставаше все по-червено, колкото повече слизаше.

— Млади учителю, къде отивате? Не ми казвайте, че си тръгвате.

Око се появи отзад, изникнала сякаш от небитието и се спусна към него. Докато го обгръщаше с ръка, той забеляза, че с прическата и грима й всичко е наред. Тя повика на помощ Тоджи и с общи усилия успяха да накарат Сеиджуро да се върне и отново да седне. Око донесе саке и се опита да го развесели. След това Тоджи доведе Акеми обратно в стаята. Когато видя колко унил е Сеиджуро, тя му се усмихна.

— Акеми, налей малко саке на Младия учител.

— Веднага, мамо — покорно каза тя.

— Нали виждаш каква е — каза Око. — Защо все се държи като дете?

— В това й е чара — млада е — отбеляза Тоджи, премествайки възглавницата си по-близо до масата.

— Но тя е вече на двадесет и една.

— На двадесет и една? Не предполагах, че е толкова голяма. Тя е толкова мъничка, че изглежда на не повече от шестнадесет-седемнадесет.

Внезапно почувствала се пълна с живот като рибка лещанка, Акеми възкликна:

— Нима? Това ме прави щастлива, защото искам цял живот да бъда на шестнадесет. Когато бях на шестнадесет, случи се нещо прекрасно.

— Какво ти се случи?

— О — тя притисна ръце към гърдите си, — не мога да го кажа на никой. Но все пак то се случи. Знаеш ли в коя област живеех тогава? Това беше в годината на битката при Секигахара.

Око се обърна към нея заплашително:

— Плямпало такова! Престани да ни отегчаваш с щуротиите си. Иди си вземи шамисена.

Леко намусена, Акеми се изправи и отиде да донесе инструмента си. Когато се върна, започна да свири и запя, повече за собствено удоволствие, отколкото за да забавлява гостите.

Щом ще е облачна

тази нощ

— нека да бъде.

Луната се крие.

Виждам света през сълзите си.

Като спря за миг, тя попита:

— Разбираш ли за какво пея, Тоджи?

— Не съм съвсем сигурен. Попей още малко.

Дори в най-непрогледния мрак

няма да изгубя пътя си.

Но, о, колко те харесвам!

— В крайна сметка, тя е на двадесет и една — каза Тоджи.

Сеиджуро, който седеше безмълвен, отпуснал глава върху ръката си, изведнъж се оживи и каза:

— Акеми, нека изпием заедно чаша саке.

Той подаде чашата и я напълни от съда, в който се подгряваше напитката. Тя я изпи до дъно, без да се замисли и смело му я подаде, за да си налее и той.

Някак изненадан, Сеиджуро каза:

— Ти знаеш как да пиеш, а?

След като на свой ред пресуши чашата, предложи й още една. Тя прие и с готовност я изпи. Очевидно недоволна от размера, тя донесе по-голяма чаша и през следващия половин час продължиха по същия начин — една чаша той, една тя.

Сеиджуро беше слисан. Тя изглеждаше като шестнадесетгодишно момиче, сякаш още никой не бе целувал устните й. В очите й се четеше свян. И при все това обръщаше чаша след чаша като мъж. Къде ли се побираше всичкото това пиене в нейното тъничко телце?

— Можеш да се откажеш вече — обърна се Око към Сеиджуро. — Незнайно защо, това дете може да се налива цяла нощ, без да се напие. Най-доброто, което можеш да направиш, е да я накараш да вземе шамисена си.

— Но това е толкова забавно! — каза Сеиджуро, който вече истински се веселеше.

Доловил странни нотки в гласа му, Тоджи го попита:

— Добре ли си? Сигурен ли си, че не ти дойде прекалено много?

— Няма значение. Знаеш ли, Тоджи, няма да се прибирам вкъщи тази нощ!

— Добре — отвърна Тоджи. — Можеш да останеш колкото нощи поискаш, нали, Акеми?

Тоджи намигна на Око, после я изведе в друга стая, където оживено започна да й шепне нещо. Каза, че щом Младият учител е в такова добро настроение, той сигурно ще пожелае да спи с Акеми. И че може да се получат неприятности, ако тя откаже. Но че, все пак, в подобни случаи майчинските чувства са най-важното нещо. Или с други думи — колко ще струва?

— И така? — попита грубо Тоджи.

Око постави пръст върху дебело напудрената си буза и се замисли.

— Размърдай си мозъка! — подкани я Тоджи.

Приближавайки се към нея, той каза:

— Знаеш, че той не е лоша партия. Известен учител по бойни изкуства е. А семейството му е доста богато. Баща му имаше повече ученици от който и да е учител в страната. Има и друго — още не е женен. Откъдето и да го погледнеш, предложението е примамливо.

— Ами, съгласна съм с теб, но…

— Без „но“. Решено е. И двамата ще останем до утре.

В стаята беше тъмно и Тоджи, уж случайно, постави ръката си на рамото й. Точно в същия миг откъм другата стая се чу силен шум.

— Какво беше това? — попита Тоджи. — Имаш ли други посетители?

Око безмълвно кимна с глава, после приближи влажните си устни до ухото му и прошепна:

— По-късно.

Опитвайки се да изглеждат естествени, двамата се върнаха в стаята, където бяха оставили Сеиджуро. Намериха го сам и потънал в дълбок сън.

Тоджи отиде в съседната стая и се изтегна върху постелята. Лежеше, потропвайки с пръсти по леглото, в очакване на Око. Тя така и не се появи. Накрая клепачите му натежаха и той заспа. Събуди се доста късно на следващата сутрин и по вида му личеше, че е обиден.

Сеиджуро беше станал и дори вече пиеше. Беше в същата стая. Гледаше към реката. И Око, и Акеми изглеждаха свежи и жизнерадостни. Сякаш бяха забравили за предишната нощ. Опитваха се да убедят Сеиджуро да им обещае нещо.

— Значи ще ни заведеш?

— Е, добре, ще отидем. Вземете някаква суха храна, а също и малко саке.

Говореха за Окуни Кабуки, един нов танц с думи и музика, който се играеше по брега на реката на улица Шиджо. Това беше последната страст на столицата. Беше измислен от една девица на име Окуни в светилището Изуно. Известността му вече беше насърчила множество подражания. На празното място покрай реката бяха издигнати платформи, където трупи от танцьорки се съревноваваха за зрителското внимание. Всяка трупа се стремеше към придобиване на собствен облик като включваше в репертоара си местни танци и песни от различни области. По-голямата част от актрисите бяха започнали като леки жени. Сега, когато вече се бяха качили някак си на сцената, те биваха канени да танцуват в някои от най-видните домове в столицата. Много от тях се подвизаваха под мъжки имена, обличаха мъжки дрехи и играеха смели бойци във вълнуващи спектакли.

Сеиджуро седеше в стаята и гледаше втренчено във вратата. Под малкия мост на улица Санджо жени белеха пране в реката. Мъже, яхнали коне, минаваха насам-натам по моста.

— Онези двете още ли не са готови? — с раздразнение попита той. Почти минаваше обяд. Омаломощен от пиенето и уморен от чакане, беше изгубил всякакво желание за Кабуки.

Тоджи, все още огорчен от предишната нощ, не беше в обичайното си ентусиазирано настроение.

— Забавно е да излезеш с жена — промърмори той, — но защо винаги става така, че точно когато си готов да тръгнеш, тя внезапно започва да се тревожи дали косата й изглежда добре и дали коланът й не се е разкривил? Що за щуротии!

Мислите на Сеиджуро се насочиха към неговата школа. Сякаш чуваше звука на дървените мечове и тракането на дръжките на копия. Какво ли си мислеха учениците му за неговото отсъствие? По-младият му брат Деншичиро, без съмнение, неодобрително цъкаше с език.

— Тоджи — каза той, — май наистина не ми се ще да ги водя да гледат Кабуки. Хайде да се прибираме.

— След като вече си обещал!

— Ами…

— Те бяха толкова въодушевени! Ще се вбесят, ако се изнижем. Ще отида да ги накарам да побързат.

Докато минаваше през дневната, Тоджи хвърли поглед в една стая, където се виждаха разхвърляни женски дрехи. Изненада се като не видя никой.

— Къде ли са потънали? — питаше се той гласно.

Нямаше ги и в съседната стая. Зад нея имаше още една мрачна малка стая, лишена от слънчева светлина и миришеща на мръсни дрехи. Тоджи отвори вратата и бе посрещнат от ядосано ръмжене:

— Кой е там?

Отстъпвайки крачка назад, Тоджи все пак надзърна в тъмната бърлога. Подът беше покрит със стари опърпани рогозки и се различаваше от останалите добре подредени предни стаи колкото денят от нощта. На пода лежеше проснат мърляв самурай. През корема му небрежно беше захвърлена ножница на сабя. Дрехите му и изобщо целият му вид оставяха извън всяко съмнение факта, че е от онези ронини, които често се срещаха из пътищата да обикалят без работа. Подметките на мръсните му обувки сякаш се взираха в лицето на Тоджи. Без да прави каквото и да е усилие да се надигне, той лежеше във вцепенение.

— О, извинявайте, не знаех, че тук има гост — каза Тоджи.

— Аз не съм гост — изкрещя мъжът в тавана.

Той вонеше на саке. И макар Тоджи да нямаше никаква представа кой е, той беше сигурен в едно — че не иска да се занимава повече с него.

— Съжалявам, че ви притесних — бързо каза и се обърна да си върви.

— Стой! — грубо извика мъжът, надигайки се бавно. — Затвори вратата след себе си.

Объркан от грубостта му, Тоджи направи, каквото му беше заповядано и излезе.

Почти веднага, след като си тръгна на мястото му се появи Око. В убийствени одежди, тя очевидно се опитваше да изглежда като страхотна дама. С тон, с който обикновено се говори на дете, тя се обърна към Матахачи:

— Е, защо си толкова ядосан?

Акеми, която стоеше точно зад гърба на майка си, го попита:

— Защо не дойдеш с нас?

— Къде?

— Да погледаме Окуни Кабуки.

Устата на Матахачи се изкриви от отвращение.

— Какъв ли ще е този мъж, който няма да има нищо против да бъде видян в компанията на онзи, който задява жена му? — горчиво попита той.

Око се почувства сякаш са я облели със студена вода. В очите й проблесна гняв и тя отвърна:

— За какво говориш? Да не би да намекваш, че между мен и Тоджи има нещо?

— Кой е казал подобно нещо?

— Ти, току-що.

Матахачи не отговори.

— И това ми било мъж! — въпреки цялото презрение, с което тя отправяше думите си към него, Матахачи остана мрачно мълчалив.

— Повръща ми се от теб! — озъби му се тя. — Винаги ревнуваш без повод! Хайде, Акеми. Да не губим повече време с този перко.

Матахачи се протегна и успя да я хване за полата.

— Кого наричаш ти перко? Какво доказваш, като говориш на съпруга си така?

Око се откъсна от него.

— Защо пък не — злобно изсъска тя. — Щом като си съпруг, защо не се държиш като такъв? Кой мислиш, че те храни, безполезен ленивецо!

— Хей!

— Не си изкарал и грош откакто, напуснахме областта Оми. Живееш на мой гръб, пиеш си сакето и се шляеш. От какво можеш да се оплачеш?

— Казах ти, че ще изляза и ще си намеря работа! Казах ти, че съм готов да нося дори камъни за крепостната стена. Но това не ти се стори достатъчно. Каза, че не можеш да ядеш еди-какво си, не можеш да обличаш еди-що си, не можеш да живееш в мръсна малка къщичка — нещата, с които не можеш да живееш нямат край. И вместо да ме оставиш да изкарвам прехраната си с честен труд, ти направи тази отвратителна чайна. Е добре, стига вече, казвам ти, стига! — изкрещя той.

— Какво да спра!

— Престани да поддържаш това място.

— И ако престана, какво ще ядем утре?

— Мога да изкарвам достатъчно за да преживяваме, па било то и с носене на камъни. Ще бъде достатъчно за трима ни.

— Ако толкова много искаш да носиш камъни или да режеш дърва, защо просто не си отидеш? Хайде, стани работник, прави каквото и да е. Но ако наистина го направиш, значи можеш да се грижиш сам за себе си! Проблемът ти обаче е, че си се родил тъпак и ще си останеш такъв. Да беше останал в Мимасака! Повярвай, не те моля да останеш. Свободен си да си тръгнеш, когато пожелаеш!

Докато Матахачи правеше усилие да задържи сълзите си от гняв, Око и Акеми излязоха от стаята. Но дори когато вече не ги виждаше, той все още стоеше втренчен в прага. Когато Око го скри в къщата си, близо до планината Ибуки, той си помисли, че е извадил късмет да срещне някой, който да го обича и да се грижи за него. Сега усещаше някак, че със същия успех би могъл да бъде пленен от враг. В края на краищата, кое ли би било по-добре? Да бъдеш затворник, или да си любимото домашно животно на капризна вдовица и да загубиш цялото си мъжко достойнство? Не беше ли по-добре да гниеш в затвора, отколкото да страдаш в тази тъмна дупка, превърнал се в постоянен обект на презрение на една опърничава жена? Някога той имаше такива планове за бъдещето! А се беше оставил тази повлекана с напомадено лице и похотливи желания да го завлече до собственото си положение.

— Кучка! — Матахачи затрепери от гняв, — долна мръсна кучка!

Сърцето му се изпълни със сълзи, извиращи някъде от дълбоко. Защо, о, защо не се върна в Миямото? Защо не отиде обратно при Оцу? Майка му живееше в Миямото. Също и сестра му със съпруга си, и чичо му Гон. Всички те винаги са били толкова добри с него.

Камбаната на Шиподжи щеше и днес да бие, нали? Както всеки ден. Реката Айда щеше да си тече, както обикновено, цветята щяха да пръскат свежестта си по бреговете й, а птиците щяха да приветстват настъпването на пролетта.

— Господи, какъв глупак съм! Ненормален, тъп глупак! — Матахачи стисна глава между юмруците си.

Навън майката, дъщерята и двамата нощни посетители се отдалечаваха надолу по улицата, унесени във весели разговори.

— Сякаш е пролет.

— Време е вече. Почти март е.

— Говори се, че шогунът щял скоро да посети столицата. Ако е вярно, то значи вие двете ще спечелите доста пари, нали?

— О, не, сигурна съм, че няма.

— Но защо? Нима самураите от Едо не обичат забавленията?

— Те са толкова недодялани…

— Мамо, не е ли това музиката за Кабуки? Чувам камбанен звън. А също и флейта.

— Какво дете! Винаги е такава. Мисли си, че вече е в театъра!

— Но, мамо, аз наистина ги чувам.

— Остави това. По-добре поноси шапката на Младия учител.

До Йомоги достигаха гласове и шум от стъпки. Матахачи, все още със зачервени от гняв очи, хвърли бърз поглед през прозореца към щастливата четворка. Гледката беше толкова унизителна, че го накара да се отпусне още веднъж върху леглото в тъмната стая, кълнейки сам себе си.

— Какво правиш още тук? Нима не ти е останала капчица гордост? Как можеш да оставиш нещата да стигнат дотук? Идиот! Направи нещо! — репликата беше отправена към самия него, яростта му към Око беше изместена от чувството за възмущение от собствената му страхливост и слабост. — Тя ти каза да се махаш. Е, добре, изчезвай тогава. — Опитваше се да убеди сам себе си. — Няма смисъл да седиш тук и да си гризеш ноктите. Та ти си само на двадесет и две. Все още си млад. Изчезни от тук и направи нещо сам.

Той почувства, че не може да остане нито миг повече в празната, изпълнена с тишина къща. И все пак, нещо го задържаше. Толкова беше объркан, че чак главата го заболя. Той установи, че животът, който беше водил през последните няколко години, му беше отнел възможността да мисли нормално. Как е могъл да го понесе? Жена му прекарваше вечерите си, забавлявайки други мъже, продавайки им даровете, с които някога обсипваше него. Нощем той не можеше да спи. А през деня се чувстваше в прекалено лошо настроение, за да излиза. Останал сам и умислен в мрачната стая, не му оставаше нищо друго, освен да пие.

И всичко това, помисли си той, заради една застаряваща курва!

Беше отвратен от самия себе си. Знаеше, че единственият начин е да се измъкне от тази агония, да прати по дяволите цялата тая мръсна история и да се върне към младежките си мечти. Трябваше да намери отново пътя, който беше загубил. И все пак… все пак…

Някаква тайнствена сила го задържаше. Каква ли зла магия не го оставяше да си тръгне? Нима тази жена беше преоблечен демон? Тя го нагрубяваше, казваше му да се махне, кълнеше се, че той само й пречи, а после, по средата на нощта ставаше блага като мед, и се заричаше, че всичко е било само шега, че нито една казана дума не е била истина. И макар че беше почти на четиридесет, тя имаше такива устни… такива ослепително червени устни, тъй примамващи, като тези на дъщеря й.

Това, накратко, беше цялата история. В крайна сметка, Матахачи не намираше сили да се покаже пред Око и Акеми като дневен работник. Той беше станал мързелив и мекушав. Облеченият в коприна младеж, който можеше да различи саке „Нада“ от обикновено местно питие само по вкуса му, беше съвсем различен от простоватия, опърпан Матахачи, боецът при Секигахара. Най-лошото беше, че този странен живот с по-възрастна жена ограби младостта му. На години той беше все още млад. Но по дух беше станал развратен и зъл, мързелив и злопаметен.

— Все пак ще го направя! — тържествено си обеща той. Удари за последен път главата си с юмрук, скочи на крака и изкрещя: — Изчезвам от тук още днес!

Чувайки собствения си глас, той осъзна, че всъщност наоколо няма никой, който да го спре, нищо, което го задържа в къщата. Единственото, което истински му принадлежеше и което не можеше да изостави, беше сабята. И бързо я втъкна в пояса си. Хапейки устни, той си повтори решително.

— Та аз съм мъж, в края на краищата.

Можеше да излезе смело през предната врата, размахал сабята си като победил в битка военачалник. Но по силата на навика нахлузи мърлявите си сандали и се измъкна през кухненския вход.

Колкото по-далеч, толкова по-добре. Беше навън! И сега какво? Краката му се вцепениха. Стоеше омаломощен под освежителните струи на пролетния вятър. Не заради ослепителната дневна светлина не се помръдна. Проблемът беше накъде да върви?

В този момент светът изглеждаше на Матахачи като едно огромно, бушуващо море, в което няма къде да се задържиш. Освен Киото, той познаваше единствено родното си село и една битка. Докато обмисляше объркано положението си, внезапна мисъл го накара да излети като стрела обратно към къщата. — Трябват ми пари — каза си. — Със сигурност трябва да намеря малко пари.

Той се запъти направо към стаята на Око и започна да ровичка из кутиите с бижута, етажерката с огледалото, скрина, и навсякъде другаде, където му мина през ума. Прерови цялата стая, но не намери и следа от пари. Разбира се, трябваше да предположи, че Око не е жена, която ще забрави да вземе предпазни мерки срещу нещо подобно.

Обезсърчен, Матахачи се отпусна върху купчината дрехи, разхвърляни по пода. Миризмата на Око се носеше като гъста мъгла наоколо. Той си помисли, че в момента тя е в открития театър край реката и наблюдава заедно с Тоджи как танцуват Кабуки. Спомни си нейната бяла кожа и онова подканящо, кокетно лице.

— Мръсна уличница! — извика той. Някъде много дълбоко в него се зародиха горчиви и нерадостни мисли.

После най-неочаквано го обзе болезнен спомен за Оцу. По време на дългите дни и месеци на раздялата им, той поне се беше убедил в чистотата и всеотдайността на това момиче, което му беше обещало да го чака. Стига да имаше някаква надежда, че тя ще му прости, бе готов да коленичи пред нея с ръце издигнати в смирена молитва. Но той бе разрушил връзката си с Оцу. Изостави я по такъв начин, че не можеше никога повече да я погледне в очите.

— И всичко заради тази жена — мрачно си помисли той. Сега, когато беше вече твърде късно, всичко му се изясни. Не трябваше да допуска Око да знае за съществуването на Оцу. Когато Око за първи път чу за нея, тя леко се усмихна, и се направи, че изобщо не я интересува. Но всъщност беше разяждана от ревност. После, всеки път, когато се караха, тя повдигаше въпроса, и настояваше той да напише на Оцу писмо, с което да поиска разтрогване на годежа им. И когато накрая той се предаде и написа писмото, тя добави с типично женския си почерк една безочлива бележка и най-безсрамно изпрати писмото по някакъв безучастен куриер.

— За какъв ли ме смята Оцу? — простена от мъка Матахачи. Споменът за невинното й момичешко лице отново изплува в мислите му. Лице, в което се четеше укор. Той отново видя планините и реката на Мимасака. Щеше му се да види майка си, роднините си. Те бяха толкова добри.

Дори земята на това място му изглеждаше топла и уютна.

— Никога няма да мога да се върна у дома — си помисли — Зарязах всичко заради… заради…

Обзет от нов прилив на ярост, той изсипа дрехите на Око от шкафовете и започна да ги къса, разхвърляйки парчета плат из цялата къща.

По едно време чу, че някой вика пред входната врата.

— Извинете ме — каза един глас. — Идвам от училището Йошиока. Тук ли са Младият учител и Тоджи?

— Откъде да знам? — грубо отвърна Матахачи.

— Трябва да са тук! Зная, че е неучтиво да ги притеснявам, когато са дошли да се позабавляват, но се случи нещо изключително важно. Касае се за доброто име на училището.

— Изчезвай от тук! Не ме интересува!

— Моля ви, не можете ли поне да им оставите съобщение? Кажете им, че в училището дойде един майстор на сабята на име Миямото Мусаши. И че, ами… че никой от нашите момчета не може да излезе насреща му. Той каза, че ще чака Младия учител докато дойде. Няма да мръдне, докато не се срещне с него. Моля ви, кажете им да побързат и да се приберат вкъщи!

— Миямото? Миямото?

Колелото на съдбата

Срамът, който училището Йошиока изпита този ден, едва ли щеше да бъде забравен някога. Този уважаван център по бойни изкуства никога преди това не бе преживявал по-голямо унижение.

Ревностни ученици се мотаеха наоколо, обзети от крайно отчаяние. Издължените им лица и побелелите кокалчета на ръцете им издаваха тяхното страдание и обзелото ги чувство на безизходица. Една голяма група се беше събрала в покритото с дъски преддверие. Няколко по-малки се трупаха в страничните помещения. Вече мръкваше. По това време обикновено всички се отправяха по домовете си или отиваха да пийнат по чашка. Този път никой не понечи да си тръгне. Гробната тишина се нарушаваше само от време на време от хлопването на входната врата.

— Той ли е?

— Върна ли се Младият учител?

— Не, още не — отговаряше един мъж, прекарал целия следобед тъжно подпрян на една колона точно срещу входа.

Всеки път, когато това се повтаряше, мъжете потъваха все по-дълбоко в блатото на своята меланхолия. Те цъкаха тревожно с език, а в очите им проблясваха трогателни сълзи.

Лекарят, който излизаше от една от задните стаи, се обърна към мъжа на входа:

— Както разбирам, Сеиджуро го няма. Не знаеш ли къде е отишъл?

— Не. Отидоха да го търсят. Вероятно скоро ще дойде.

Докторът изсумтя и отмина.

Олтарната свещ в храма на Хачиман, който се намираше пред училището, като че светеше зловещо.

Никой не би отрекъл, че основателят и пръв учител Йошиока Кемпо беше далеч по-велик от Сеиджуро или по-малкия му брат. Кемпо беше започнал като обикновен търговец. Боядисваше дрехи. Но повтаряйки до припадък еднообразните ритмични движения, придружаващи трайното боядисване, той бе измислил нов начин за използване на късата сабя. След като един от най-добрите монаси-бойци в Курама го научи да си служи с алебарда, започна да изучава стила в боя със саби, наречен Кьохачи и създаде един изцяло свой стил. Впоследствие неговия начин за борба с къса сабя възприеха и шогуните Ашикага и го поканиха за свой официален наставник. Кемпо беше велик учител. Мъж, чиято мъдрост беше равна на уменията му.

Макар че синовете му Сеиджуро и Деншичиро бяха преминали през същото строго обучение, каквото беше изкарал и баща им, те наследиха неговото значително богатство и слава. Това, както се говореше, беше причината за недостатъците им. Към Сеиджуро обикновено се обръщаха с „Млади Учителю“, но всъщност той не беше достигнал онова ниво на владеене на сабята, което би могло да му осигури повече последователи. Учениците се записваха в училището, защото покрай Кемпо стилът Йошиока беше добил такава популярност, че дори само чрез самото постъпване там, те биваха окачествявани от обществото като умели бойци.

След като преди три десетилетия шогунатът Ашикага падна, училището Йошиока престана да получава пари от властта. Но докато скромният Кемпо беше жив, натрупа значително богатство. В допълнение на това, разполагаха и с голямата сграда на улица Шиджо, която побираше повече ученици от кое да е училище в Киото. А за ония времена Киото беше най-големият град в страната. Всъщност обаче поставянето на училището на челно място в света на сабята беше само привидно.

Светът извън високите бели стени на училището се беше променил повече, отколкото хората вътре можеха да си представят. От години те разчитаха на славата си, шляеха се и се забавляваха. Така времето ги бе изпреварило. Днес унизителната им загуба от неизвестен боец сякаш им отвори очите.

Малко преди обяд един прислужник дойде в доджото съобщи, че някакъв човек на име Мусаши чака на вратата и иска разрешение да влезе. На въпроса, що за човек е, прислужникът отговори, че е ронин, дошъл от Миямото в Мимасака, около двадесет и една, двадесет и две годишен, висок към шест стъпки, с доста глуповат вид. Косата му, нересана поне от година, беше небрежно вързана на тила в червеникав кок. Дрехите му бяха прекалено мърляви, за да може да се разбере дали са черни или кафяви, едноцветни или многоцветни. Прислужникът, допускайки, че може и да греши, каза, че около госта се носела неприятна миризма. На гърба си носел една от онези мрежести кожени чанти, наречени ученически чанти на бойците, което вероятно означавало, че е шугийоша — един от онези самураи, доста многобройни напоследък, които се мотаят напред-назад, посвещавайки цялото си време на изучаването на тайните на сабята. Въпреки всичко общото впечатление на прислужника беше, че този Мусаши определено няма работа на територията на училището.

Ако той просто искаше храна, нямаше да има никакви проблеми. Но когато чуха, че недодяланият натрапник е дошъл до Великата Порта, за да предизвика на двубой известния Йошиока Сеиджуро, те избухнаха в неудържим смях. Някои настояваха да бъде изхвърлен навън без повече суетене. Но други заявиха, че трябва първо да разберат какъв стил упражнява и кой е учителят му.

Прислужникът, забавлявайки се подобно на всички останали, отиде да разпита и се върна да доложи, че посетителят като момче е учил от баща си бой с тояги, а когато пораснал, започнал да събира по нещо от минаващи през селото бойци. Напуснал бащиния си дом на седемнадесет и „поради лични причини“ прекарал осемнадесетата, деветнадесетата и двадесетата си година, отдаден на науката. Цялата предишна година бил сам в планината, с единствени учители дърветата и духа на планината. Следователно вече можел да противостои на който и да е стил или учител. Но в бъдеще възнамерявал да се запознае с учението на Киичи Хоген, владеещ сърцевината на училището Кьохачи и да съперничи на великия Йошиока Кемпо, създавайки свой собствен стил.

Вече дори бил намислил как да го нарече — Миямото. Независимо от всичките си недостатъци, това била целта, на която щял да отдаде цялото си сърце и душа.

Прислужникът призна, че отговорът му бил честен и непресторен. Но мъжът говорел на селско наречие и почти на всяка дума заеквал. Прислужникът с готовност имитираше посетителя пред своите слушатели, което отново предизвика бурен смях.

Този човек очевидно няма представа за нещата. Да заяви, че целта му е да създаде собствена школа, е истинска лудост. За да го поставят на мястото му, учениците изпратиха още веднъж слугата при него, за да го попита дали е предвидил да вземе със себе си човек, който да изнесе трупа му след схватката. На това Мусаши отговори:

— Ако случайно бъда убит, ще бъде без значение дали ще захвърлите тялото ми на планината Торибе или ще го пуснете в река Камо заедно с боклука. Във всеки случай обещавам да не се сърдя никому за нищо.

Отговорът му този път, доложи прислужникът, беше пределно ясен. Без следа от предишната тромавост.

След миг на колебание, някой каза:

— Доведи го.

Така започна всичко. Учениците възнамеряваха да поокастрят малко новодошлия, след което да го изхвърлят навън. При първата схватка Мусаши победи шампиона на училището. Ръката му беше направо извадена. Само парче кожа придържаше китката към останалата част.

Останалите приемаха един след друг предизвикателството на чужденеца. И един след друг претърпяваха позорно поражение. Няколко бяха сериозно наранени. Дървената сабя на Мусаши се напои с кръв. Някъде след третата загуба, учениците изпаднаха в ярост. Ако продължаваше да ги позори по такъв начин, те нямаше да позволят на този нецивилизован луд да се измъкне жив, отнасяйки със себе си славата на училището Йошиока. Мусаши сам прекрати кръвопролитието. След като бяха приели предизвикателството му, той не изпитваше никакви угризения за жертвите, но при все това обяви:

— Няма смисъл да продължаваме преди завръщането на Сеиджуро.

И отказа да се бие повече. Нямаха друг избор и по негова молба го заведоха в една стая, където можеше да почака. Едва тогава някой се сети и прати за лекар.

Скоро след като лекарят си тръгна, гласове, викащи имената на двама от ранените, привлякоха вниманието към задната стая. Цял куп хора се струпаха около двамата самураи. Всички стояха смаяни и не вярваха на очите си. Лицата им бяха восъчно бели. Двамата бяха мъртви.

През доджото преминаха бързи стъпки и се запътиха към стаята с двата трупа. Учениците се отдръпнаха, за да направят място на Сеиджуро и Тоджи. И двамата бяха толкова бледи, сякаш току-що бяха излезли изпод водите на леден водопад.

— Какво става тук? — попита Тоджи. — Какво значи всичко това?

Тонът му, както винаги, беше груб.

Един самурай, коленичил до възглавницата на своя мъртъв другар с мрачно, но непреклонно лице, погледна Тоджи с упрек и каза:

— Ти трябва да ни обясниш какво става. Ти си този, който водиш Младия учител по гуляи. Е, този път нещата отидоха твърде далеч.

— Внимавай какво говориш, да не ти се случи нещо!

— Докато Учителят Кемпо беше жив, не минаваше нито ден без да е бил в доджото.

— И какво от това? Младият учител имаше нужда да се поосвежи, тъй че отидохме да погледаме Кабуки. Какво искаш да покажеш, като говориш така пред него? За какъв се мислиш?

— Необходимо ли е да го няма цяла нощ, за да гледа Кабуки? Учителят Кемпо сигурно се е обърнал в гроба си.

— Стига! — изкрещя Тоджи и се нахвърли върху другия самурай. Докато другите ги наобиколиха, опитвайки се да ги разтърват и успокоят, един глас, натежал от болка се извиси плавно над шума от боричкането.

— Ако Младият учител се е прибрал, време е да престанете да се карате. От него зависи да възвърне честта на училището. Онзи ронин не може да си тръгне оттук жив.

Някои от ранените се развикаха и заудряха по пода. Вълнението им беше красноречив израз на протеста срещу онези, които не бяха опитали сабята на Мусаши.

За самурай на тази възраст най-важното нещо на света бе честта. В своята среда те доблестно се състезаваха един с друг, за да видят кой пръв ще даде живота си за нея. До скоро правителството беше прекалено заето с войните си, за да създаде подобаваща административна система, която да управлява страната в мирно време. Дори Киото се ръководеше по някакви нестабилни и променливи правила. Все пак вниманието, което бойците обръщаха на личното си достойнство, респектираше земеделците и различните градски прослойки.

То играеше важна роля за запазването на мира. Единодушието по въпроса какво е и какво не е достойно поведение, даваше възможност на хората да си създават собствени правила за живот, дори да нямаха установени закони.

Възпитаниците на Училището Йошиока, макар и необразовани, не бяха в никакъв случай безсрамни отрепки. Когато, след първоначалния шок от загубата, дойдоха на себе си, първото нещо, за което си помислиха, беше честта. Честта на тяхното училище, честта на Учителя, собствената чест на всеки един от тях.

Забравили за личните си вражди, самураите се струпаха около Сеиджуро за да обсъдят какво да правят оттук нататък. За нещастие точно в този едничък ден Сеиджуро почувства, че не е настроен за бой. В момента, в който трябваше да се покаже в най-добрата си форма, той беше отпуснат, слаб и изтощен.

— Къде е този човек? — попита той, като в същото време завързваше ръкавите на кимоното си с кожена каишка.

— В малката стая до приемната — отвърна един от учениците, сочейки през градината.

— Доведете го! — заповяда Сеиджуро.

Устата му беше пресъхнала от напрежение. Зае мястото, където седяха учителите — малка издигната платформа — и се приготви да приеме поздравите на Мусаши. Избра една от дървените саби, предложени му от учениците и я изправи край себе си. Трима-четирима от самураите се завтекоха да изпълнят заповедта, но Тоджи и Рьохей ги възпряха.

Последва доста оживено шушукане, което Сеиджуро не можеше да долови. Немите консултации се водеха около Тоджи и някои от по-старшите ученици. Не след дълго към тях се присъединиха и някои членове на семейството, както и някои от дългогодишните прислужници. Насъбралите се станаха толкова много, че скоро се разделиха на групи. Макар и разгорещени, противоречията бързо се изгладиха.

Мнозинството, загрижени не само за честта на училището, но също и неудобно притеснени от слабостите на Сеиджуро като боец, заключиха, че няма да бъде добре да се бие сам с Мусаши. При положение, че вече имаше двама убити и няколко ранени, ако Сеиджуро загубеше, кризата, пред която беше изправено училището, щеше да придобие опасни размери. Рискът беше твърде голям.

Повечето хората мислеха, без да го изразяват с думи, че ако Деншичиро беше тук, всичко щеше да бъде наред. По общо мнение той се считаше за по-подходящ от Сеиджуро да продължи делото на баща си. Но като втори син нямаше сериозни отговорности, беше станал доста леконравен. Същата сутрин беше отишъл с приятели в Изе, и дори не си беше направил труда да каже кога ще се върне.

Тоджи се приближи до Сеиджуро и каза:

— Намерихме разрешението.

Докато Сеиджуро слушаше прошепнатия в ухото му доклад, на лицето му се изписваше нарастващо възмущение, докато накрая избухна с едва сдържан бяс:

— Да го изпързаляме?

Тоджи се опита с поглед да го накара да замълчи. Но Сеиджуро не можеше да се сдържа.

— Не мога да се съглася на нещо подобно! Толкова е глупаво. Какво ще стане, ако се разчуе, че в училището Йошиока толкова се уплашили от някакъв неизвестен боец, че го нападнали от засада?

— Успокой се — замоли го Тоджи, но Сеиджуро продължаваше да се противи.

Заглушавайки думите му, Тоджи каза високо:

— Остави това на нас. Ние ще се погрижим.

Но Сеиджуро не се предаваше.

— Нима мислиш, че аз, Йошиока Сеиджуро, ще се оставя да ме победи някакъв си Мусаши, или както там му е името?

— О, не, не става дума за това — излъга Тоджи, — проблемът е в това, че не виждаме как ще спасиш честта на училището чрез победата си над него. Ти си с много по-високо положение от един безочлив разбойник като него. Така или иначе, няма никаква причина това, което става тук, да се разчуе извън училището, нали така? И още нещо важно — не трябва да го оставяме да се измъкне жив оттук.

Докато двамата спореха, повече от половината самураи напуснаха помещението. Тихо като котки, те потъваха в градината, движейки се към задния вход и из вътрешните стаи и неусетно се стопяваха в мрака.

— Млади Учителю, не можем да протакаме повече — каза Тоджи твърдо и запали една лампа. Той отпусна сабята в ножницата си и запретна ръкавите на кимоното си.

Сеиджуро остана на мястото си. Макар че донякъде му олекна, защото нямаше да се бие с чужденеца, той в никакъв случай не беше доволен. Разбра, че учениците имат ниско мнение за бойните му качества. Той се замисли над това как беше занемарил упражненията след смъртта на баща си. Тази мисъл съвсем го отчая.

В къщата беше студено и тихо като на дъното на кладенец. Сеиджуро не го свърташе на едно място. Той се изправи и застана до прозореца. През покритата с хартия врата на стаята, в която бяха настанили Мусаши, той забеляза слабата трептяща светлинка на лампата. Това беше единствената светлинка в цялата къща.

Още доста погледи се бяха вторачили в същата посока. Нападателите, със саби, поставени в готовност на земята отпреде им, задържаха дъха си и се вслушваха напрегнато във всеки звук, който би могъл да им подскаже какво възнамерява да прави Мусаши.

Тоджи, въпреки всичките си недостатъци, беше преминал обучението на самурай. Той отчаяно напрягаше мисълта си, за да си представи какво прави в момента Мусаши.

— Той е напълно неизвестен в столицата, но е великолепен боец. Възможно ли е просто да седи мълчаливо в стаята си? Ние се приближихме напълно безшумно. Но при положение, че толкова много хора ще го нападнат, той може и да е забелязал нещо. Всеки, който се опитва да води истински живот на боец, би забелязал. В противен случай досега да е мъртъв. Може би е заспал. Май така изглежда. В края на краищата, доста дълго почака.

— От друга страна, той вече доказа колко е умен. Може би стои там, в пълно бойно снаряжение, оставил е лампата да свети, за да ни заблуди, и чака първия си нападател.

— Сигурно е точно така! Да, така ще да е!

Мъжете бяха безкрайно предпазливи. Защото знаеха, че мишената на подлите им намерения има същите основания да ги убие. Те си разменяха погледи и безмълвно се питаха кой ще е първият, който ще рискува живота си и ще нападне.

Накрая хитрият Тоджи, който стоеше точно до стаята на Мусаши, извика:

— Мусаши! Съжалявам, че те накарах да чакаш! Може ли да те видя за миг?

Тъй като отговор не дойде, Тоджи заключи, че Мусаши наистина е готов и очаква нападението. Дал тържествено обещание да не го остави да се измъкне, Тоджи направи знак надясно и наляво, след което ритна шоджито. Извадена от пантите благодарение на удара, долната част на вратата се хлъзна на около два стъпки навътре в стаята. При този звук мъжете, които трябваше да щурмуват стаята, неволно отстъпиха назад. Но само след миг някой нададе вик за атака и всички останали врати се отвориха с трясък.

— Няма го!

— Стаята е празна!

Мъжете, възвърнали куража си, се засуетиха наоколо невярващи на очите си, като в гласовете им се долавяше негодувание. Само допреди миг, когато някой му донесе лампата, Мусаши беше тук. Пламъкът все още гореше, възглавницата, на която беше седял, все още беше тук, мангалът все още гореше добре. Имаше и чаша с недокоснат чай. Но нито следа от Мусаши!

Един от мъжете изскочи на терасата и увери останалите, че той наистина си е отишъл. Учениците и прислужниците излизаха изпод терасата и от тъмните кътчета на градината, за да се съберат на едно място. Те ядно тъпчеха насам-натам и ругаеха тези, които трябваше да охраняват малката стая. Другите, от своя страна, настояваха, въпреки всичко, че не е възможно Мусаши да се е измъкнал. Бил отишъл до тоалетната преди по-малко от час, но се върнал бързо. Нямало начин да излезе, без да го видят.

— Да не би да искате да кажете, че е невидим, като вятъра?

Тогава един от мъжете, който тършуваше из килера, се провикна:

— Ето как се е измъкнал! Вижте, тук дъските на пода са изтръгнати.

— Не е минало много време, откак е запалил лампата. Не може да е стигнал далеч!

— След него!

Ако Мусаши наистина е избягал, то той наистина е голям страхливец! Тази мисъл зареди преследвачите му със стръв за борба, която толкова очевидно им липсваше преди малко. Те се понесоха към предната, страничните и задните врати, когато някой изкрещя:

— Ето го!

Близо до задната врата една фигура, появила се внезапно от мрака, пресече улицата и навлезе в тъмната алея от другата страна. Бърза като вятър, тя сви рязко, когато стигна до стената на другия край на улицата. Двама-трима от учениците се стрелнаха след човека по пътя, който минаваше между Куядо и изгорелите руини на Хоноджи.

— Копеле!

— Опитваш се да се измъкнеш, така ли?

— След всичко, което направи днес?

Чу се шум от здраво боричкаме и удари, а после и пронизителен вой. Заловеният си беше възвърнал силата и се нахвърли на похитителите си. В следващия миг тримата мъже, които се бяха вкопчили за врата му, бяха на земята. Сабята му се готвеше да се стовари отгоре им, когато към тях дотича четвърти и извика:

— Чакайте! Тук има грешка! Това не е човекът, който търсим.

Матахачи отпусна сабята си, а мъжете се изправиха.

— Хей, ти си прав! Това не е Мусаши.

Докато те стояха объркани на местата си, към тях се приближи Тоджи.

— Хванахте ли го? — попита той.

— Ами… хванахме друг човек. Не този, който причини всичките неприятности.

Тоджи погледна по-внимателно заловения, и учуден възкликна:

— Този ли преследвахте?

— Да, познаваш ли го?

— Видях го днес в чайната „Йомоги“.

Докато те оглеждаха Матахачи безмълвно и с подозрение, той спокойно оправяше разрошената си коса и изтупваше кимоното си.

— Това ли е господарят на „Йомоги“?

— Не, домакинята ми каза, че не е. Явно е някакъв навлек.

— Изглежда доста опърпан. Какво ли е търсил около портата? Може би е шпионирал?

Тоджи се приготви да върви.

— Ако си губим времето с него, ще изпуснем Мусаши. Разпръснете се и продължавайте да търсите. Ако не друго, поне можем да разберем къде е отседнал.

Всички се съгласиха с предложението и се разпръснаха. Матахачи, загледан в рова около Хоноджи, стоеше безмълвен с наведена глава, докато мъжете около него тръгнаха в различни посоки. Когато и последният мина покрай него, той го повика. Мъжът се спря.

— Какво искаш? — попита.

Приближавайки се към него, Матахачи каза:

— На каква възраст беше този човек, който наричате Мусаши?

— Откъде да знам?

— Би ли предположил, че е горе-долу на моите години?

— Да, може би да.

— Да не е от село Миямото в област Мимасака?

— Точно така.

— Предполагам, че „Мусаши“ е другият начин, по който могат да се прочетат двата йероглифа, с които се пише „Такедзо“, нали?

— Защо питаш всичко това? Да не би да ти е приятел?

— А, не. Просто се чудех.

— Добре. В бъдеще, защо просто не стоиш настрана от места, към които не се числиш? В противен случай скоро наистина може да си имаш неприятности.

След това предупреждение, мъжът тръгна да догони останалите.

Матахачи бавно се заразхожда покрай тъмния ров, като от време на време се спираше да погледа звездите. Приличаше на човек, който няма определена посока.

— Излиза, че май наистина е Такедзо! — каза си той. — Сигурно е сменил името си и е станал майстор на сабята. Предполагам, че е доста по-различен от това, което беше.

Той пъхна ръце в пояса си и с върха на сандала си зарита едно камъче. При всеки удар му се струваше, че вижда пред себе си лицето на Такедзо.

— Не му е още времето — мърмореше си той. — Ще се срамувам да ме види в това състояние. Достатъчно горд съм, за да не искам да ме гледа отвисоко… Ако тези бандити от Йошиока го заловят, може и да го убият. Чудя се къде ли е. Бих искал поне да го предупредя.

Среща и раздяла

Покрай каменната пътека, която водеше към храма Кийомизудера, се виждаше редица от бедни къщурки, чиито дъсчени покриви стърчаха нагоре като прогнили зъби. Те бяха толкова стари, че по стрехите им беше пробил мъх. Под жаркото обедно слънце улицата вонеше на осолена риба, печена на скара.

През вратата на една от порутените колиби изхвърча чиния и се разби на парченце на улицата. Мъж на около петдесет, очевидно някакъв занаятчия, се прекатури след нея. Веднага след него изхвърча и жена му — боса, с разчорлена коса, с увиснали като на крава цици.

— Ах ти, дебелако неден! — изписка пронизително тя. — Никакъв те няма, оставяш жена си и децата си да гладуват, а после допълзяваш обратно като червей!

Детски плач се чу откъм къщата, а някъде наблизо излая куче. Тя се хвърли към мъжа, сграбчи го за главата и започна да го налага.

— Къде си мислиш, че ще идеш сега, дърти глупако?

Насъбралите се съседи се опитваха да ги разтърват.

Мусаши се усмихна иронично и сви обратно към магазина за керамични изделия. За известно време, преди да избухне семейният скандал, той беше застанал точно пред къщата, загледан в глинените съдове замаян като дете. Двамата мъже в къщата не предполагаха, че той седи там. С очи взрени в работата, те сякаш се бяха слели с глината, бяха се превърнали в част от нея. Бяха напълно отдадени на работата си.

На Мусаши му се щеше да опита как се работи с глина. Още от малък обичаше да майстори разни неща с ръцете си и мислеше, че ще може да изработи поне най-обикновена купа за чай. Точно тогава един от майсторите, възрастен мъж на около шестдесет, започна да оформя купа за чай. И докато наблюдаваше ловките движения на пръстите му и начина, по който държи шпаклата, Мусаши осъзна, че е надценил възможностите си.

— Толкова много умения са необходими за направата на един тъй прост наглед съд — чудеше се той.

Напоследък изпитваше дълбоко уважение към работата на другите. Установи, че се отнася с почит към чуждите похвати, изкуство, дори към способността за изработване на нещо много просто. Особено ако се изискваше умение, което самият Мусаши не бе овладял.

В един ъгъл на магазина, върху импровизиран тезгях, стъкмен от стара врата, бяха подредени редици от чинии, буркани, чаши за саке и кани. Продаваха ги като сувенири на смешната цена от двадесет-тридесет дребни монети, на хората, които влизаха и излизаха от храма. В абсолютен контраст със задълбочеността, с която грънчарите работеха, беше бедната дървена колиба. Мусаши се запита дали имат винаги какво да ядат. Оказваше се, че животът не бил толкова лек, колкото му изглеждаше някога.

Разсъждавайки върху уменията, концентрацията и отдаването, необходими за направата дори на най-просто изделие, Мусаши разбра, че все още му остава да измине дълъг път за да достигне, ако изобщо успее, съвършенството във владеенето на сабята, към което се стремеше. Тези мисли го натъжиха. През последните три седмици освен Йошиока, той беше посетил и други известни училища в Киото. И започна да се пита дали не е прекалено критичен към себе си, откакто влезе в затвора в Химеджи. Очакваше да намери Киото пълен с хора, владеещи добре бойните изкуства. Та нали това беше, в края на краищата, имперската столица, а също и бившето седалище на Шогуната Ашикага. И нали там дълги години се събираха известни военачалници и знаменити бойци. По време на престоя си не намери нито едно средище, в което да научи каквото и да било ценно. Напротив, във всяка школа, която посети, го чакаха разочарования. Тъй като беше свикнал да печели, не можеше да разбере дали той е прекалено добър или противниците му — прекалено слаби. И в двата случая, ако самураите, които срещна, бяха типичните представители на тази каста, то положението в страната беше плачевно.

Окуражен от успеха си, той бе започнал да влага в наблюденията си известна доза лично достойнство. Но сега, припомнил си колко опасна може да бъде суетата, сякаш се опомни. Мислено дълбоко се поклони на стария, изцапан с глина майстор до грънчарското колело и пое нагоре по стръмния склон на Кийомизудера.

Не беше отишъл далеч, когато един глас го повика някъде отдолу.

— Хей, господине! Ронинът!

— Мен ли имате предвид — попита Мусаши, извръщайки се.

Ако се съдеше по памучната му дреха с подплънки, босите му крака и кола, който носеше, мъжът очевидно беше носач по професия. Той промърмори през брадата си, достатъчно учтиво за ниското му обществено положение:

— Господине, вие Миямото ли се казвате?

— Да.

— Благодаря ви.

Мъжът се обърна и пое надолу към хълма Чауан.

Мусаши го видя да влиза в нещо, което приличаше на чайна. Докато минаваше оттам преди малко, той забеляза голяма тълпа хамали и носачи, които се бяха струпали на слънце. Не можеше да си представи кой е изпратил този човек да го пита как се казва, но предположи, че който и да е, скоро ще се срещнат. Постоя още миг, но след като никой не се появи, продължи пътя си нагоре.

От време на време се спираше, за да погледа някои от известните храмове. Пред всеки от тях се спираше и произнасяше по две молитви. Едната беше следната: „Моля те, запази сестра ми от злото“. Другата гласеше: „Моля те, подложи недостойния Мусаши на изпитания. Направи така, че или да стане най-великият майстор на сабята, или да умре.“ Когато стигна до ръба на една скала, той хвърли сламената си шапка на земята и седна. Оттам можеше да наблюдава целия град. Както седеше със свити колена, той почувства как в младото му тяло назрява едно просто, но много силно желание.

— Искам живота ми да има смисъл. Искам го, защото съм се родил човешко същество.

Някога беше чел, че през десети век двама бунтари, Таира но Масакадо и Фуджиуара но Сумитомо, и двамата амбициозни до безразсъдство, се срещнали и решили, че ако излязат победители от войните, ще разделят Япония помежду си. Тази история вероятно бе само легенда. Но Мусаши си спомни, как навремето си беше помислил колко глупаво и нереалистично е да се вярва в подобни зашеметяващи планове. Както и да е, сега вече не го взимаше за несериозно. Макар мечтите му да бяха други, имаше и доста общи неща. Кой, ако не младите, трябва да пазят в душите си големите мечти? В този момент Мусаши разсъждаваше как да си създаде свое място в този свят.

Сети се за Ода Нобунага и Тойотоми Хидейоши. За мечтите им да обединят Япония. За многото битки, които бяха водили за това. Но му беше ясно, че пътят на славата вече не минава през бойното поле. Днес хората искаха единствено мира, който бяха жадували толкова дълго. И докато Мусаши мислеше, че дългата битка, която Токугава Иеясу поведе, трябваше да превърне тази мечта в реалност, той още веднъж се убеди колко е трудно да постигнеш идеала си.

— Сега времената са други — каза си той. — Целият живот е пред мен. Родих се твърде късно, за да вървя по стъпките на Нобунага и Хидейоши. Но все още мога да мечтая за свой собствен свят, който да завладявам. Никой не може да ми попречи. Дори и онзи носач преди малко би трябвало да има своите мечти.

За момент той опита да се освободи от тези идеи и да погледне обективно на положението си. Имаше своята сабя. Пътят на меча беше неговият път. Чудесно е да бъдеш един Хидейоши или Иеясу. Но времената вече не се нуждаеха от хора с точно техните умения. Иеясу беше приключил с всичко. Нямаше повече нужда от кървави войни. В Киото, проснат пред погледа му, животът вече не беше нещо рисковано.

Отсега нататък най-важното нещо за Мусаши щеше да бъде сабята му. А също и обществото на хората, които владееха сабята… В момент на вътрешна равносметка, той се почувства щастлив, че е успял да намери връзката между бойните изкуства и собствената му идея за величие.

Докато седеше, потънал в мисли, изпод скалата се показа лицето на носача. Той посочи Мусаши с бамбуковата си пръчка и извика:

— Ето го, там горе!

Мусаши погледна надолу, там, където носачите се щураха насам-натам и крещяха. Те започнаха да се изкачват към него. Изправи се и като се стараеше да не им обръща внимание, се заизкачва още по-нагоре. Но скоро разбра, че пътят му е препречен. Хванати за ръце и размахали прътове, внушителна група мъже беше оформила около него доста голям кръг. Мусаши хвърли един поглед през рамото си и видя, че хората зад него са спрели. Един от тях се ухили, показвайки зъбите си, и осведоми останалите, че Мусаши май гледа някаква табела или нещо подобно.

Мусаши, застанал близо до Хонгандо, наистина се взираше в една очукана от ветровете табелка, която висеше от напречната греда над входа на храма. Той беше неспокоен и се чудеше дали да не опита да ги сплаши с боен вик. Макар да знаеше, че бързо ще се справи с тях, нямаше смисъл да се разправя със сбирщина черноработници. Вероятно тук имаше някаква грешка. Ако наистина беше така, то те щяха рано или късно да се разпръснат. Той зачака търпеливо, четейки и препрочитайки думите на табелката: „Истински обет“.

— Ето я, идва! — извика един от носачите.

Започнаха да шушукат помежду си. Мусаши остана с впечатлението, че всички са изпаднали в някакво безумие. Дворът откъм западната страна на храма бързо се изпълни с хора — свещеници, поклонници и търговци напрягаха взор да видят какво става. С преливащи от любопитство лица, те наобиколиха кръга, който се беше оформил около Мусаши.

Откъм хълма Санен се чуваше ритмичната, уеднаквяваща стъпката песен на хора, носещи товар. Гласовете се приближаваха все повече и повече, докато двама мъже навлязоха в земите на храма. Носеха на гърбовете си възрастна жена и доста изморен на вид селски самурай.

Осуги енергично помаха с ръка.

— Така е добре — каза тя.

Носачът се наведе. Тя чевръсто скочи на земята и му благодари. Обърна се към чичо Гон:

— Този път няма да позволим да ни се изплъзне, нали?

Двамата бяха облечени и обути, като че ли възнамеряваха да прекарат остатъка от живота си на път.

— Къде е той? — попита Осуги.

Един от носачите отговори:

— Ето го там — и гордо посочи към храма.

Чичо Гон наплюнчи дръжката на сабята си и двамата се запромъкваха през кръга от хора.

— Пази си силите — предупреди го един от носачите.

— Изглежда доста жилав — добави друг.

— Просто се увери, че си се подготвил добре — посъветва трети.

Докато работниците окуражаваха и подкрепяха с думи Осуги, зрителите гледаха с тревога.

— Дали възрастната дама наистина се кани да предизвика ронина на дуел?

— Май така изглежда.

— Но тя е толкова стара! Дори помощникът й целият трепери! Сигурно имат сериозна причина, за да мерят силите си с толкова по-млад човек.

— Може би е някаква семейна кавга!

— Виж, виж това! Тя подкрепя мъжа! Някои от тези стари лелки наистина си ги бива, нали!

Един от носачите донесе на Осуги черпак вода. Тя отпи глътка и го подаде на чичо Гон, като му каза строго:

— А сега се опитай да не издаваш вълнението си, тъй като всъщност няма за какво да се тревожиш. Такедзо е лесен противник. Е, може и да е понаучил някоя хватка със сабята, но едва ли е кой знае колко добър. Просто се успокой!

Заставайки начело, тя се запъти право към централното стълбище на Хонгандо и седна на стъпалата, само на десет стъпки от Мусаши. Без да обръща внимание нито на него, нито на наблюдаващата я тълпа, тя извади броеницата си и, притворила очи, зашепна молитвата си. Заразен от религиозния й плам, чичо Гон сключи ръце и също започна да се моли.

Сцената имаше леко мелодраматичен привкус и един от зрителите захихика. Един от носачите рязко се обърна и каза предизвикателно:

— На кой му е толкова смешно? Тук няма нищо смешно, глупако! Старата дама е изминала целия път от Мимасака до тук, за да открие този безделник, който избягал с булката на сина й. Тя се молеше в храма всеки ден от два месеца насам, и ето че той най-после се появи.

— Тези самураи не са като нас — изрази мнението си друг носач. — На тази възраст старата дама би трябвало да си живее на спокойствие вкъщи и да се радва на внуци, а не като нея, да се опитва вместо сина си да отмъсти за обида, нанесена на семейството. Ако не друго, то поне заслужава уважението ни.

Трети се обади:

— Ние не я подкрепяме, само защото ни оставяше бакшиши. Какъв дух има тази жена! Макар и толкова възрастна, тя не се страхува от борбата. Казвам ви, трябва да й помогнем с всичко, което е по силите ни. Справедливо е да се помага на по-слабия! Ако тя загуби, нека ние се заемем с този ронин.

— Прав си! Нека го направим още сега! Не можем да стоим тук и да гледаме как се оставя да бъде убита.

Когато тълпата научи причините, които бяха довели Осуги тук, въодушевлението се покачи. Някои от зрителите започнаха да подканят носачите към действие.

Осуги прибра молитвената си броеница обратно в кимоното и из околностите на храма се понесе шепот.

— Такедзо! — извика високо тя, хванала с лявата си ръка късата сабя, висяща на пояса й.

Мусаши през цялото време наблюдаваше безмълвно. Дори когато Осуги го повика по име, по нищо не пролича, че е чул. Това лиши чичо Гон от самоконтрол, и той, застанал до Осуги, реши, че сега е момента да заеме положение за атака. Изпружи напред глава и нададе предизвикателен вик.

Мусаши отново не отговори. Не можеше. Просто не знаеше как. Припомни си предупреждението на Такуан, че може да налети на Осуги. Беше готов да я изхвърли напълно от съзнанието си, но беше прекалено развълнуван от приказките, които носачите разпространяваха сред тълпата. Нещо повече, беше му трудно да потисне отвращението си от омразата, която семейство Хониден таяха към него през цялото време. Всичко тръгна от нищо и никаква игра на самолюбие в село Миямото. От едно недоразумение, което лесно можеше да се изясни, стига само Матахачи да беше тук. Трябваше да решава какво ще прави тук и сега. Как да отговориш на предизвикателството на трепереща старица и самурай със сбръчкано лице? Мусаши стоеше безмълвен и недоумяващ.

— Погледнете го това копеле! Страх го е! — каза един от носачите.

— Дръж се мъжки! Дай на старата дама да те убие! — презрително подхвърли друг.

Абсолютно всички бяха на страната на Осуги.

Старата жена премигна с очи и поклати глава. После се обърна към носачите и ядосано им се озъби.

— Млъкнете! Искам от вас да ми бъдете свидетели. Ако и двамата бъдем убити, искам да изпратите телата ни обратно в Миямото. Иначе не ми трябват приказките ви, нито ми е нужна помощта ви!

Изтегли наполовина късата си сабя от ножницата и направи няколко крачки към Мусаши.

— Такедзо! — каза тя отново. — В селото винаги са те наричали Такедзо, така че защо не отговаряш? Чух, че си измислил чудесно ново име — Миямото Мусаши, нали? — Но за мен ти винаги ще си останеш Такедзо! Ха, ха, ха!

Набръчканият й врат се тресеше, докато се смееше. Очевидно се надяваше да съсипе Мусаши с думи, преди да извадят сабите.

— Да не мислиш, че ще ми попречиш да те преследвам, само като си смениш името? Какъв глупак! Боговете ме доведоха при теб, както и предполагах. Сега, да се бием! Ще видим дали ще занеса главата ти у дома, или ще успееш някак да се измъкнеш жив!

Чичо Гон, с треперливия си глас, също отправи своето предизвикателство.

— Изминаха четири дълги години, откакто ни опозори. Ние те търсихме през цялото това време. Сега молитвите ни тук, на Кийомидзудера, те изпратиха в ръцете ни. Може и да съм стар, но няма да загубя от такъв като теб! Приготви се да умреш!

Изваждайки сабята си, той извика на Осуги:

— Махни се оттук!

Тя се обърна към него с безумен поглед.

— Какво искаш да кажеш, стари глупако? Ти си този, който трепери.

— Няма значение! Бодхисатвите на храма ще ни закрилят!

— Прав си, чичо Гон. И дедите на рода Хониден също са с нас! Няма от какво да се боим!

— Такедзо! Излез напред и се бий!

— Какво чакаш?

Мусаши не помръдна. Той стоеше на мястото си като глухоням, втренчен в двамата старци и извадените им саби.

Осуги изкрещя:

— Какво става, Такедзо! Страх ли те е?

Тя се отдръпна встрани, готвейки се да нападне. Но внезапно се спъна в един камък и падна тежко напред, на ръце и колене почти в краката на Мусаши.

Тълпата занемя, само някой извика:

— Той ще я убие! Бързо, спасете я!

Чичо Гон само се беше втренчил в лицето на Мусаши, твърде объркан, за да предприеме нещо.

Старицата изненада всички, като прибра сабята си и се върна обратно при чичо Гон, където отново зае предизвикателна позиция.

— Какво става, безделнико? — извика Осуги. — Тази сабя в ръката ти само за украса ли служи? Не знаеш ли как се използва?

Лицето на Мусаши беше бледо като маска. Но най-накрая проговори с гръмовен глас:

— Не мога да го направя!

Той тръгна към тях. Изведнъж чичо Гон и Осуги отстъпиха.

— Къ-къде отиваш, Такедзо?

— Не мога да използвам сабята си!

— Спри! Защо не спреш и не се биеш?

— Казах ви! Не мога да я използвам!

Той продължи направо, без да поглежда нито надясно, нито наляво. Вървеше право през тълпата, без дори да кривне.

Осуги се окопити и изкрещя:

— Той си отива! Не му давайте да се измъкне!

Тълпата се сгъсти около него, но когато си мислеха, че са го хванали, установиха, че го няма. Объркването им нямаше граници. Очите им, отначало искрящи от изненада, постепенно се превърнаха в угаснали въгленчета на празните им лица.

Разпръсвайки се на по-малки групи, те продължиха до залез-слънце да търсят с настървение под пода на храмовите постройки и в гората изплъзналата им се жертва.

По-късно, когато хората заслизаха надолу по тъмните склонове на Санен и Чауан, един мъж се кълнеше, че е видял Мусаши да скача с лекотата на котка върху високата шест стъпки стена откъм западната порта и да се стопява в мрака.

Никой не повярва на думите му, а най-малко от всички Осуги и чичо Гон.

Водният дух

В едно селце, на северозапад от Киото, земята се тресеше от тежките удари на чук за стриване на оризова слама. Мрачните покриви бяха просмукани от необичайни за сезона поройни дъждове. Това беше нещо като ничия земя на границата между града и земеделската област. Мизерията беше толкова голяма, че къщите, от които на мръкване се носеше мирис на кухня, се брояха на пръсти.

От стряхата на една малка къщурка стърчеше сламена шапка, върху която с ясни, грубовати йероглифи беше обявено, че това е хан, па бил той и от най-евтините. Пътниците, които отсядаха там, бяха бедни и обикновено плащаха само за подслон. За постеля се плащаше допълнително, но малцина можеха да си позволят подобен разкош.

В кухнята с мръсен под непосредствено до входа, едно момче се подпря на ръце върху рогозката.

— Хей!… Добър вечер!… Има ли някой тук?

Това беше момчето, което разнасяше поръчки от магазина за алкохол — още едно мизерно място малко по-надолу по улицата. Момчето имаше прекалено силен за ръста си глас. Едва ли беше на повече от десет-единадесет години. С мократа си от дъжда коса, която висеше около ушите му, той изглеждаше не по-реален от воден дух. Дрехите му също биха подхождали на подобна роля — огромно кимоно с цилиндрични ръкави, дебело въже вместо пояс. Гърбът му беше целият опръскан с кал от бягането с дървени обувки.

— Ти ли си, Джо? — провикна се старият ханджия откъм задната стая.

— Да, аз съм. Искаш ли да ти донеса малко саке?

— Не, днес не. Наемателят още не се е върнал. Нямам нужда от нищо.

— Е, той ще поиска да пийне, когато се върне, нали? Ще приготвя обичайното количество.

— Ако той пожелае, ще дойда сам да го взема.

Тъй като не искаше да остане без никаква работа, момчето попита:

— Какво правиш там вътре?

— Пиша писмо. Утре ще го изпратя по товарните коне до Курама. Но ми е малко трудно. И гърбът ме боли. Стой мирен, не ме безпокой!

— Голям майтап, а? Толкова си стар, че вече трепериш, а още не си се научил да пишеш правилно!

— Престани! Ако чуя само още една дума, ще грабна някоя цепеница!

— Искаш ли да го напиша вместо теб?

— Ха, като че ли можеш.

— О, да, мога — настоя момчето и влезе в стаята.

Погледна писмото през рамото на стареца и избухна в смях.

— „Картофи“ ли се опитваш да напишеш? Йероглифът, който си използвал, означава „кол“.

— Млъкни!

— Щом настояваш, думичка няма да кажа. Но пишеш отвратително. Какво възнамеряваш да изпратиш на приятелите си — картофи или колове?

— Картофи.

Момчето прочете още няколко реда, след което каза:

— Не звучи добре. Никой, освен теб, няма да разбере какво си искал да кажеш.

— Е, щом си толкова умен, виж там какво може да се направи.

— Добре. Само ми кажи какво пише.

Джотаро седна и взе четката.

— Ах ти, мързеливецо! — възкликна старецът.

— Защо да съм мързелив? Ти си този, който не знае да пише!

— Носът ти капе върху листа.

— А, извинявай. Можеш да ми дадеш този лист за услугата — той продължи да секне носа си върху изцапаната хартия. — И така, какво искаше да кажеш?

Хванал сигурно четката, той пишеше с лекота под диктовката на стареца.

Писмото тъкмо бе привършено, когато наемателят се прибра, небрежно хвърли торбата си, взета неизвестно откъде, за да му служи като възглавница.

Спирайки се на прага, Мусаши изцеди водата от ръкавите си и промърмори:

— Предполагам, че този дъжд ще довърши сливовите дръвчета.

През двадесетте самотни дни, които прекара тук, ханът вече му се струваше като дом. Той гледаше към дръвчето пред входната врата, където всяка сутрин откакто бе дошъл го посрещаха розови цветове. В калта се валяха окаляни венчелистчета.

Когато влезе в кухнята, той с изненада видя момчето от магазина за саке да седи глава до глава с ханджията. Любопитен да види с какво се занимават, той се промъкна зад стареца и надзърна през рамото му.

Джотаро вдигна глава и го видя, после бързо скри четката и листа зад гърба си.

— Не е хубаво да се промъкваш така зад хората — оплака се той.

— Дай да видя — подкупващо го подкани Мусаши.

— Не — отвърна Джотаро с категорично движение на главата.

— Хайде, покажи ми — повтори Мусаши.

— Само ако си купиш малко саке.

— О, такава ли била работата! Е, добре, ще си купя.

— Пет гила?

— Не ми трябва толкова много.

— Три гила?

— Пак ми е много.

— Добре де, колко тогава? Не бъди такъв стисльо!

— Стисльо ли! Не, нали знаеш, че съм просто един беден мъж на сабята. Да не мислиш, че имам пари за пилеене?

— Добре. Ще ти отмеря толкова, колкото пари ми дадеш. Но в замяна трябва да ми обещаеш да ми разкажеш няколко истории.

Като приключи по този начин сделката, Джотаро весело зашляпа под дъжда. Мусаши взе писмото и зачете. След минута-две се обърна към ханджията и попита:

— Наистина ли той написа това?

— Да, не е ли удивително? Той изглежда доста умен.

Докато Мусаши отиде на кладенеца да се поизмие с малко студена вода и си облече сухи дрехи, старецът сложи гърнето на огъня, извади малко туршия и купа с ориз. Мусаши се приготви и седна край огнището.

— Какво ли прави оня разбойник? — измърмори ханджията. — Доста се забави със сакето.

— На колко години е?

— Май каза, че е на единадесет.

— Доста зрял е за възрастта си, не мислиш ли?

— Ами, предполагам, че е защото работи в магазина за саке от седемгодишен. Срещал е всякакви хора — каруцари, производители на хартия, пътници, такива като теб.

— Чудя се как се е научил да пише толкова добре.

— Наистина ли е толкова добър?

— Е, личи си, че е писано от дете. Но съдържа някаква трогателна — как да кажа? — прямота в себе си. Ако говорех за мъж на сабята, бих казал, че в него има душевна дълбочина. Може би ще излезе нещо от това момче.

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, че може да израсне до човешко същество.

— Така ли? — старецът се намръщи, отхлупи гърнето и заключи: — Още го няма. Обзалагам се, че се е запилял нанякъде.

Тъкмо се готвеше да обуе сандалите си и сам да отиде за саке, когато Джотаро влезе.

— Къде беше досега? — попита старецът. — Накара госта ми да чака.

— В магазина имаше клиент, много пиян, който се вкопчи в мен и ме заля с въпроси.

— Какви въпроси?

— Питаше за Миямото Мусаши.

— Предполагам, че си се раздрънкал.

— Няма никакво значение, дори и да съм. Всички наоколо знаят какво се случи онзи ден в Кийомизудера. Жената до нас и дъщерята на майстора на лакове — и двете са били в храма тогава. Видели са какво се е случило.

— Няма ли да престанеш да говориш за това? — почти умолително каза Мусаши.

С острия си поглед момчето прецени настроението на Мусаши и го попита:

— Може ли да поостана малко при теб да си поговорим?

Той се зае да поизчисти краката си преди да влезе в стаята.

— Ако господарят ти е съгласен, аз нямам нищо напротив.

— О, в момента не съм му необходим.

— Чудесно.

— Ще ти затопля сакето. Бива ме в тая работа.

Той постави съда със сакето между топлите въглени край огъня и скоро обяви, че е готово.

— Доста си бърз, нали? — одобрително каза Мусаши.

— Искаш ли саке?

— Да.

— Но след като си толкова беден, предполагам, че не пиеш много, нали?

— Точно така.

— Мислех си, че мъжете, които са майстори в бойните изкуства, служат на велики господари и получават добри пари. Веднъж един клиент ми разказа, че Цукахара Бокуден винаги се разхождал със седемдесет-осемдесет прислужника около себе си, със смяна коне и един сокол.

— Вярно е.

— А съм чувал също, че един известен боец на име Ягю, който бил от свитата на Токугава, получавал петдесет хиляди крини ориз.

— Това също е вярно.

— Тогава защо си толкова беден?

— Аз все още се уча.

— На колко години трябва да станеш, за да имаш много ученици?

— Не знам дали изобщо някога ще имам.

— Но защо? Не си ли добър?

— Ти чу какво казаха хората, които ме видяха при храма. Както и да го погледнеш, аз избягах.

— Така говорят всички. Онзи шугийоша в хана — така те наричат — е слаб. Направо полудявам, като ги слушам.

Джотаро ядно стисна устни.

— Ха, ха! Защо те е грижа? Нали не говорят за тебе?

— Ами мъчно ми е за теб. Виж, синът на майстора на хартия, синът на бъчваря и още неколцина младежи се събират понякога зад магазина за лакове и се упражняват със сабята. Защо не отидеш да се биеш с някой от тях и не го победиш?

— Добре, ако това е твоето желание, ще го направя.

На Мусаши му беше трудно да отказва каквото и да било на момчето. Отчасти защото самият той в много отношения беше все още момче по сърце. Затова и харесваше Джотаро. Той винаги беше търсил, в повечето случаи безсъзнателно, нещо, което да запълни липсата на семеен уют, потискаща го още от детските години.

— Нека да говорим за нещо друго — предложи той. — За разнообразие, нека аз те попитам нещо. Къде си роден?

— В Химеджи.

— О, значи си от Харима?

— Да, а ти си от Мимасака, нали? Някой спомена.

— Точно така. С какво се занимава баща ти?

— Беше самурай. Съвсем, ама съвсем истински самурай!

Първоначално Мусаши се изненада, но всъщност осъзна, че отговорът на момчето обясняваше някои неща. Немаловажен сред тях беше фактът, че си изясни откъде момчето се е научило да пише така добре. Той попита за името на баща му.

— Казва се Аоки Тандзаемон. Заплатата му беше двадесет и пет хиляди бушела ориз, но когато бях седемгодишен, той напусна господаря си и дойде в Киото като ронин. След като изхарчи всичките си пари, той ме остави в магазина за саке и стана монах в един манастир. Но аз не искам да остана в магазина. Искам да стана самурай като баща си. И да се науча да владея сабята като теб. Не е ли това най-добрият начин да станеш самурай? — Момчето спря за момент, после продължи настойчиво: — Искам да стана твой ученик. Да обикалям страната с теб и да се уча. Няма ли да ме приемеш за свой ученик?

След като изрази на един дъх намерението си, Джотаро застина с непреклонно изражение на лицето, давайки ясно да се разбере, че не приема отказ. Той не би могъл да знае, разбира се, че се моли на човек, който е причинил на баща му куп неприятности. От своя страна Мусаши не би могъл най-безотговорно да му откаже. Всъщност, това, за което той наистина се замисли, беше не какво ще отговори на момчето, а за Аоки Тандзаемон и нерадостната му съдба. И до днес му съчувстваше.

Пътят на самураите беше една непрестанна борба. И всеки самурай трябваше винаги да е готов да убие или да бъде убит. Замислен над този пример, показващ превратностите на живота, Мусаши се натъжи. Въздействието на сакето бързо отмина. Почувства се самотен.

Джотаро беше настоятелен. Когато ханджията се опита да го накара да остави госта на мира, той му отвърна нещо грубо и удвои молбите си към Мусаши. Хвана го за китката, после се вкопчи в ръката му, и накрая избухна в сълзи.

Поставен в безизходица, Мусаши отговори:

— Е, добре де, добре. Можеш да станеш мой ученик, но само след като говориш с господаря си.

Най-сетне получил каквото иска, Джотаро забърза към магазина.

Мусаши стана рано на следващата сутрин, облече се и повика ханджията.

— Би ли ми приготвил кутия със суха храна? Беше ми приятно тук през последните няколко седмици, но мисля, че е време да продължавам към Нара.

— Тръгваш толкова скоро? — попита ханджията, изненадан от внезапното заминаване на госта. — Заради онова момче, което те тормози, нали?

— О, не. Вината не е негова. От известно време възнамерявах да замина за Нара, за да видя прочутите бойци с копия в Ходзоин. Надявам се да не ти създава големи проблеми, когато разбере, че съм си тръгнал.

— Не се тревожи. Той е само едно дете. Ще поплаче и ще се потръшка малко, после ще забрави.

— И без друго не мисля, че съдържателят на магазина ще го пусне — каза Мусаши, излизайки на пътя.

Бурята беше отминала, без да остави следа. Лек ветрец, съвсем различен от жестокия вятър предишния ден, нежно галеше кожата на Мусаши.

Реката Камо се беше покачила. Водите й бяха кални. В единия край на дървения мост над улица Санджо, самураи претърсваха влизащите и излизащи хора. Когато поиска да узнае причината за това, Мусаши получи отговор, че е заради предстоящото посещение на шогуна. Вече беше пристигнал авангардът от влиятелни и знатни феодали. Взимаха се мерки опасните и без ангажименти самураи да се отстранят от града. Сам ронин, Мусаши с готовност отговори на поставените му въпроси, и получи разрешение да мине.

Опитът го беше научил да гледа на себе си като на странстващ боец без господар, необвързан нито с рода Токугава, нито с противниците им в Осака. При Секигахара той се би на страната на частите на Осака срещу Токугава поради родови съображения — феодалната зависимост на баща му. Нещата не се бяха променили от времето, когато той служеше на господаря на Ига — Шимен. Тойотоми Хидейоши беше загинал две години преди битката. Поддръжниците му сформираха, от лоялност към сина му, своя фракция в Осака. В Миямото, Хидейоши се славеше като най-великият от всички герои. Мусаши помнеше как в детството си сядаше край огнището и слушаше истории за юначествата на великия боец. Тези младежки представи все още живееха в него. И дори ако сега му се наложеше да определи на чия страна е, той вероятно щеше да каже Осака.

Оттогава Мусаши бе понаучил някои неща. Сега разбираше, че това, което е правил на седемнадесет, е било едновременно безразсъдно и безполезно. Защото за да служиш вярно на господаря си не е достатъчно да се хвърляш сляпо в боя, размахал заплашително копие.

Нужно е да изминеш целия път, до прага на смъртта.

— Ако един самурай умира с молитва за победата на своя господар, той е извършил нещо истинско и значимо в своя живот — така разсъждаваше Мусаши сега.

Но по онова време нито той, нито Матахачи имаха някакво чувство за вярност към господаря. Това, за което жадуваха, беше величие и слава. И още по-точно, начин да си изкарват прехраната, без да се лишават от нищо свое.

Беше му странно, че са разсъждавали по този начин. По-късно научи от Такуан, че животът е съкровище, което трябва да се пази. Мусаши разбра, че двамата с Матахачи вместо да запазят всичко свое, неволно са раздавали най-ценното си богатство. Всеки от тях буквално беше заложил всичко, което има, в името на надеждата да получи нищожно възнаграждение като самурай. Връщайки се мислено назад, той се чудеше възможно ли е да са били толкова глупави.

Забеляза, че наближава Дайго, откъм южната страна на града. И понеже доста се бе изпотил, реши да си даде почивка. Някъде отдалече се чу глас, който крещеше:

— Чакай! Чакай!

Той хвърли поглед надолу по стръмния планински път и видя някъде в далечината силуета на малкия воден дух Джотаро, който бягаше с все сила нагоре. След миг ядосаните очи на момчето се взряха в лицето му.

— Ти ме излъга! — извика Джотаро. — Защо го направи?

Останал без дъх от тичането, със зачервено лице, той се държеше нападателно, макар да беше очевидно, че едва сдържа сълзите си.

Като видя облеклото му, Мусаши се засмя. Беше разменил работните дрехи, които носеше вчера, за обикновено кимоно, което обаче му беше толкова малко, че долната част едва закриваше коленете му, а ръкавите стигаха някъде до лактите му. От едната му страна висеше дървена сабя, по-дълга от самия него. На гърба му висеше сламена шапка, която приличаше повече на чадър.

Още докато се караше на Мусаши, че го е оставил, той избухна в сълзи. Мусаши го прегърна и се опита да го успокои. Но момчето, очевидно усещайки, че в планината, където нямаше никой, може да се отпусне, продължаваше да ридае.

Накрая Мусаши каза:

— По-добре ли се чувстваш, когато се държиш като малък ревльо?

— Не ме интересува! — изхлипа Джотаро. — Ти си голям, и въпреки това ме излъга. Каза, че мога да стана твой ученик, а после си тръгна и ме остави. Редно ли е възрастните да правят така?

— Извинявай — каза Мусаши. Това просто извинение превърна плача на момчето в умолително хленчене. — Престани веднага — скара му се Мусаши. — Не исках да те лъжа, но ти имаш и баща и господар. Не можех да те взема със себе си, ако господарят ти не е съгласен. Казах ти да отидеш при него и да го питаш, нали така? Малко вероятно ми изглеждаше той да се съгласи.

— Защо поне не почака да чуеш отговора?

— Точно затова ти се извинявам. Ти наистина ли говори с него за това?

— Да.

Джотаро овладя сълзите си и откъсна две листа от близкото дърво, за да се изсекне.

— И какво каза той?

— Разреши ми да тръгна с теб.

— Наистина ли?

— Каза, че никой уважаващ себе си боец или бойна школа не биха взели такъв като мен за свой ученик. Но тъй като самураят от хана и без друго е слаб, вероятно той е точно човека, когото търся. Каза, че ще можеш да ме използваш да ти нося багажа. А на раздяла ми подари тази дървена сабя.

Мусаши се усмихна на логиката на господаря му.

— После — продължи момчето, — отидох в хана. Старецът го нямаше, така че аз просто взех назаем тази шапка от куката под стряхата.

— Но това е табелката на хана. Върху нея има надпис „Квартири“.

— О, за мен няма значение. В случай че вали, ще ми трябва шапка.

По думите на Джотаро можеше да се съди, че вече се смята за ученик на Мусаши, тъй като е положил всички необходими, по негово мнение, обещания и клетви. Мусаши разбра това и си позволи известно обвързване с момчето.

Дори му мина мисълта, че може да е за добро. Всъщност, когато претегли своя дял в лишаването на Тандзаемон от добро обществено положение, стигна до заключението, че може би трябва да е благодарен за предоставената му възможност да се погрижи за бъдещето на момчето. Това като че ли беше правилното решение.

Поуспокоен и почувствал се по-сигурен, Джотаро изведнъж се сети за нещо и бръкна в кимоното си.

— За малко да забравя, имам нещо за теб. Вземи.

Той му подаде някакво писмо. Мусаши го погледна с любопитство и попита:

— Откъде го взе?

— Спомняш ли си, че вчера ти споменах за един ронин, който пиеше в магазина и задаваше много въпроси?

— Да, спомням си.

— Ами, когато се прибрах, той все още беше там. Продължаваше да разпитва за теб. Явно е някакъв пияница. Изпи цяла бутилка саке съвсем сам! После написа това писмо и ме помоли да ти го предам.

Мусаши повдигна в недоумение глава и счупи печата. Погледна най-напред подписа, и видя, че е от Матахачи, който очевидно е бил доста пиян. Дори йероглифите сякаш залитаха. Докато четеше свитъка, го обземаха смесени чувства на носталгия и тъга. Не само написаното беше хаотично. Самото съобщение беше несвързано и неясно.

Откакто те напуснах в планината Ибуки, не съм забравял селото. И не съм забравял стария си другар. Случайно чух името ти в училището Йошиока. Тогава бях объркан и не можех да реша дали трябва да опитам да се срещна с теб. Сега съм в един магазин за саке. Тук има много пиене.

Дотук смисълът беше достатъчно ясен. Но нататък беше трудно да се разбере нещо.

Откакто те напуснах, попаднах в примката на страстта. Леността се просмука в костите ми. Прекарах цели пет години във вцепенение, без да правя нищо. В столицата ти вече си известен като майстор на сабята. Пия за теб! Някои казват, че Мусаши е глупак. Че единственото, на което е способен, е да бяга. Други твърдят, че си несравним в боя със саби. Не ме е грижа кое е вярно. Просто се радвам, че твоята сабя накара хората в столицата да заговорят за теб.

Ти си умен. Би трябвало да си пробиеш път със сабята. Но като обърна поглед назад, се замислям за себе си, за това, което съм сега. Аз съм глупак! Как би могъл такъв нещастник като мен да срещне мъдрец като тебе, без да умре от срам?

Но почакай! Животът е дълъг, и все още е твърде рано да се каже какво ще ни донесе бъдещето. Не искам да те виждам сега, но ще дойде ден, в който ще съм готов.

Ще се моля за теб.

Следваше набързо надраскан послепис, който го уведомяваше в няколко изречения, че в училището Йошиока сериозно са се замислили над скорошния инцидент и че го търсят под дърво и камък. И че трябва да внимава.

Писмото завършваше с думите:

Не бива да загиваш сега, точно когато започваш да си създаваш име. Когато аз също успея да направя нещо от себе си, би ми се искало да те видя и да поговорим за старите времена. Пази се, остани жив, за да ми бъдеш вдъхновение.

Без съмнение, Матахачи беше написал искрено всичко това. Но все пак като че ли имаше нещо объркващо в начина му на мислене. Защо първо ще възхвалява Мусаши, а веднага след това ще говори за собствените си провали? „Защо, питаше се Мусаши, не е написал и казал просто, че мина много време, така че защо да не се съберем да поговорим надълго и нашироко?“

— Джо, ти попита ли този човек за някакъв адрес?

— Не.

— Хората в магазина познават ли го?

— Съмнявам се.

— Често ли се отбива?

— Не, беше му за пръв път.

Мусаши си помисли, че ако знаеше къде живее Матахачи, щеше веднага да се върне в Киото да го види.

Щеше му се да си поприказва с приятеля от детинство, да му помогне да се изправи на крака, да съживи отново духа, който Матахачи някога имаше. Докато все още го смяташе за свой приятел, той щеше да се опитва да го измъкне от сегашното му настроение, очевидно подхранвано от самоунищожителни намерения. И, разбира се, би желал Матахачи да обясни на майка си в каква заблуда е изпаднала.

Двамата продължиха, без да говорят. Започнаха да се спускат надолу към Дайго. Видяха пред себе си и разклонението за Рокуджизо.

Мусаши рязко се обърна към момчето и каза:

— Джо, има нещо, което искам да направиш за мен.

— Какво е то?

— Искам да занесеш една поръчка.

— Къде?

— В Киото.

— Това означава да се обърна и да се върна там, откъдето току-що идвам.

— Точно така. Искам да занесеш едно писмо до училището Йошиока на улица Шиджо.

Джотаро унило подритна едно камъче с крак.

— Няма ли да отидеш? — попита го Мусаши, впил поглед в лицето му.

Джотаро колебливо поклати глава.

— Нямам нищо против да отида, но не е ли това просто начин да се отървеш от мен?

Подозрението му накара Мусаши да изпита чувство за вина. Нима не той пречупи вярата на малкия във възрастните?

— Не! — отрече категорично. — Един самурай не може да лъже. Прости ми за това, което стана тази сутрин. Беше грешка.

— Добре, ще отида.

Те влязоха в една чайна на кръстопътя, наричан Рокуамида. Поръчаха си чай и обядваха.

След това Мусаши написа писмо, което адресира до Йошиока Сеиджуро:

Научих, че ти и твоите ученици ме търсите. Случи се така, че в момента съм на път за Ямато. Имам намерение да обиколя за около година местата около Ига и Изе, за да продължа да изучавам сабята.

Засега не смятам да променям плановете си. Но тъй като съжалявам също колкото и ти за това, че не успяхме да се срещнем при предишното ми посещение в твоето училище, бих искал да те уведомя, че със сигурност ще бъда отново в столицата до първия или най-късно втория месец на идната година. През това време се надявам да подобря значително уменията си. Вярвам, че и ти, от своя страна, няма да изоставиш редовните си упражнения. Ще бъде голям срам, ако процъфтяващата школа на Йошиока Кемпо претърпи второ поражение, подобно на онова, което понесе при моето последно посещение. В заключение, изпращам с уважение благопожеланията си за добро здраве.

Шимен Миямото Мусаши Масана

Макар писмото да беше учтиво, то не оставяше място за съмнение, че Мусаши е уверен в своите сили. След като поправи адреса така, че да се отнася не само за Сеиджуро, а и за всички в училището, той прибра четката си и подаде писмото на Джотаро.

— Мога ли просто да го хвърля в двора на училището и да се върна? — попита момчето.

— Не. Ще трябва да потропаш на главната порта и да го предадеш лично на слугата, който ще ти отвори.

— Разбирам.

— Има и още нещо, което бих искал да направиш, но може би ще ти създаде известни трудности.

— Какво?

— Искам да се опиташ да намериш мъжа, който ти даде писмото. Казва се Хониден Матахачи. Той е мой стар приятел.

— Няма никакви проблеми!

— Мислиш ли? И как смяташ да го откриеш?

— Ами ще разпитам из всички лавки за алкохол наоколо.

Мусаши се засмя.

— Добра идея. От писмото на Матахачи излиза, че той има познати в училището Йошиока. Мисля, че ще стане по-бързо, ако попиташ за него там.

— И какво да правя, като го намеря?

— Ще му предадеш едно съобщение. Кажи му че от първия до седмия ден на новата година, всяка сутрин ще ходя на големия мост над улица Годжо и ще го чакам. Помоли го да дойде да ме види през някой от тези дни.

— Това ли е всичко?

— Да. Но му кажи още, че много искам да се срещнем.

— Добре. Мисля, че ще се справя. Къде да те открия, като се върна?

— Чуй какво ще ти кажа. Когато стигна до Нара, ще се погрижа да разбереш къде съм, като попиташ в Ходзоин. Това е онзи храм, прочут със стила си в боя с копия.

— Наистина ли ще го направиш?

— Ха, ха! Още сме подозрителни, а? Не се тревожи. Ако този път не спазя обещанието си, можеш да ми отрежеш главата.

Когато излезе от чайната, Мусаши все още се смееше. Той пое по пътя към Нара, а Джотаро се отправи в противоположната посока, към Киото.

Кръстопътищата представляваха истинска бъркотия от хора със сламени шапки, лястовици и цвилещи коне. Докато момчето си пробиваше път през тълпата, обърна се и видя Мусаши да стои на същото място и да го наблюдава. Те се усмихнаха отдалече за сбогуване и всеки пое по пътя си.

Пролетен вятър

На брега на Такасе, Акеми плакнеше някакви дрехи, пеейки песента, която беше научила при Окуни Кабуки. Всеки път, когато издърпваше щампованите с цветя дрехи, се създаваше илюзията за бързо въртящи се цветове от череша.

Полъхът на любовта

гали моето кимоно.

Кимоното натежава!

Любовта нима е тежест?

Джотаро стоеше на върха на дигата. Живите му очи внимателно наблюдаваха сцената и той се усмихна приятелски.

— Хубаво пееш, леличко! — провикна се той.

— Какво става? — попита Акеми. Тя вдигна поглед към момчето, което с голямата си сламена шапка и дълга дървена сабя приличаше на малък гном. — Кой си ти? — попита го тя. — И какво искаш да кажеш с това „леличко“? Та аз все още съм млада!

— Добре, сладка малка красавице. Така добре ли е?

— Престани — засмя се тя. — Много си малък да флиртуваш. По-добре вземи си изсекни носа!

— Исках само да те попитам нещо.

— О, боже — извика тя ужасено — Дрехата ми отплува!

— Ще ти я донеса!

Джотаро се спусна надолу по брега да настигне дрехата, после я извади със сабята си. Поне, помисли си той, ще ми служи в подобни положения. Акеми му благодари и попита какъв е въпросът му.

— Има ли наоколо една чайна, наречена „Йомоги“?

— Да, защо, това е моята къща. Съвсем наблизо е.

— Радвам се да го чуя! От доста време я търся.

— Защо? Откъде идваш?

— Оттам — отвърна той с неопределен жест. Поколеба се. — Не съм съвсем сигурен.

Акеми се изкикоти.

— Няма значение. Но защо се интересуваш от нашата чайна?

— Търся един човек на име Хониден Матахачи. В училището Йошиока ми казаха, че мога да го намеря тук.

— Няма го.

— Лъжеш!

— Не, наистина го няма. Вярно, че живееше с нас, но си тръгна преди известно време.

— Къде отиде?

— Не знам.

— Може би някой в къщата знае!

— Не. Майка също не знае. Той просто избяга.

— О, не! — момчето се наведе надолу и разтревожено се втренчи в реката. — Какво да правя сега? — въздъхна.

— Кой те праща?

— Моят учител.

— Кой е твоят учител?

— Казва се Миямото Мусаши.

— Носиш ли писмо?

— Не — Джотаро поклати глава.

— Чудесен вестоносец си! Не знаеш откъде си дошъл, не носиш никакво писмо.

— Трябва да му предам едно съобщение.

— Какво съобщение? Той може никога да не се върне, но ако случайно се появи, ще му предам.

— Не мисля, че трябва да правя това, не си ли съгласна с мен?

— Не ме питай. Решавай сам.

— Все пак, може би си струва. Той каза, че много иска да се срещне с Матахачи. Каза да му предам, че ще го чака на големия мост над улица Годжо всяка сутрин от първия до седмия ден на новата година. Матахачи трябва да отиде на срещата в някой от тези дни.

Акеми избухна в неудържим смях.

— Никога не бях чувала подобно нещо! Да не би да искаш да кажеш, че той изпраща съобщение сега, за да се срещне с Матахачи догодина? Твоят учител е доста странна птица. Като теб! Ха, ха!

Сянка премина през лицето на Джотаро и раменете му потрепериха от гняв.

— Какво толкова смешно има?

Най-после Акеми успя да заглуши смеха си.

— Ядосан си, нали?

— Разбира се че съм. Най-учтиво те помолих за услуга, а ти започна да се хилиш като побъркана.

— Извинявай, наистина съжалявам. Няма да се смея повече. И ако Матахачи се върне, ще му предам съобщението ти.

— Обещаваш ли?

— Да, кълна се — Прехапала устни, за да не се засмее, тя попита: — Би ли ми повторил още веднъж името на човека, който изпраща съобщението.

— Нямаш особено силна памет, нали? Казва се Миямото Мусаши.

— Как се пише Мусаши?

Взимайки една бамбукова пръчка, Джотаро изписа двата йероглифа в пясъка.

— Господи, това са йероглифите за Такедзо! — възкликна Акеми.

— Той не се казва Такедзо, а Мусаши.

— Да, но двата йероглифа могат да се прочетат и „Такедзо“.

— Голям инат си, нали? — избухна Джотаро, хвърляйки бамбуковата пръчка в реката.

Акеми, потънала в мисли, гледаше втренчено двата йероглифа в пясъка. Накрая вдигна поглед към Джотаро, още веднъж го огледа от глава до пети, и попита с мек глас:

— Питам се дали Мусаши не е от областта Йошино в Мимасака?

— Да. Аз съм от Харима, а той — от село Миямото в съседната област Мимасака.

— Как изглежда той — висок и мъжествен? И оставя ли главата си небръсната най-отгоре?

— Да, откъде знаеш?

— Спомням си, че веднъж той ми разказваше как като бил малък, излязъл му цирей на главата. Ако се обръсне както обикновено се бръснат самураите, ще видиш един грозен белег.

— Казвал ти е? Кога?

— О, вече има пет години от тогава.

— Познаваш моя учител толкова отдавна?

Акеми не отговори. Споменът за онези дни предизвика вълнение в сърцето й, което затрудняваше дори думите. От малкото, което момчето каза, тя заключи, че Такедзо и Мусаши са един и същи човек. И я завладя желанието да го види отново. Тя наблюдаваше начина на живот на майка си. Беше свидетел на това как Матахачи върви от зле на по-зле. От самото начало бе предпочела Такедзо. С времето се убеждаваше все повече и повече в правотата на своя избор. Радваше се, че все още е свободна. Такедзо бе толкова различен от Матахачи!

Тя често взимаше решение никога да не се обвързва с мъже, подобни на онези, които идваха да пият в чайната. Ненавиждаше ги и се вкопчваше здраво в спомена за Такедзо. Дълбоко в сърцето си тя хранеше надеждата, че някога отново ще го срещне. Той, единствено той беше любимият, за когото мислеше, когато си пееше любовни песни.

Изпълнил мисията си, Джотаро каза:

— Е, аз по-добре да вървя. Ако намериш Матахачи, не забравяй да му предадеш каквото те помолих.

Той забърза, затичвайки се по тесния хребет на дигата.

Каруцата беше натоварена с цяла камара торби, вероятно пълни с ориз, леща, или някакъв друг местен продукт. Най-отгоре на купчината имаше табелка, която обявяваше, че това е дар, изпратен от вярващи будисти на великия Кофукуджи в Нара. Дори Джотаро беше чувал за този храм. Неговото име всъщност беше синоним на Нара.

Лицето на Джотаро блестеше от детински възторг. Тичайки след каруцата, бе успял да се настани. Имаше достатъчно място.

И като допълнително удобство, имаше торби, на които можеше да се подпре.

От двете страни на пътя заоблените хълмове бяха покрити с правилни редици чаени храсти. Черешовите дървета бяха започнали да цъфтят, а земеделците засяваха ечемика, като се молеха, без съмнение, и тази година да бъде запазен от унищожителните подметки на войници и от конски копита. Край поточетата бяха коленичили жени, които миеха зеленчуци. Пътят за Ямато беше спокоен.

— Какъв късмет! — помисли си Джотаро, след като се настани и отпусна. Разположил се удобно, той се изкушаваше да поспи, но накрая реши, че е по-добре да не го прави. Тъй като се страхуваше, че ще пристигнат в Нара преди да се е събудил, беше благодарен всеки път, когато колелата удряха на камък и каруцата се разтрисаше, тъй като това го държеше буден. Нищо не му доставяше по-голямо удоволствие от това да има определена цел и посока.

На излизане от някакво село, Джотаро мързеливо протегна ръка и откъсна един лист от камелия. Той го постави под езика си и си засвирука.

Каруцарят се обърна, но не можа да види нищо.

Тъй като свирукането продължаваше, той погледна през лявото си рамо, после през дясното още няколко пъти. Накрая спря каруцата и отиде да погледне отзад. Когато видя Джотаро, изпадна в ярост. Юмручният удар, който получи момчето, беше толкова силен, че изкрещя от болка.

— Какво правиш тук? — озъби се каруцарят.

— Всичко е наред, нали?

— Не, не е наред!

— Защо да не е? Нали не дърпаш ти каруцата!

— Ах ти, нагло копеле! — извика каруцарят, хвърляйки Джотаро като топка на земята. Той тупна и се изтърколи до едно дърво. Каруцата потегли с тропот, а колелата сякаш му се присмиваха.

Джотаро се изправи и започна внимателно да оглежда земята около себе си. Беше забелязал току-що, че бамбуковата тръбичка с отговора от училището Йошиока липсва. Беше я окачил с въженце на врата си, но сега я нямаше.

Докато стъписаното момче постепенно увеличаваше периметъра си на търсене, една млада жена, облечена като за път, която се беше спряла и го гледаше, попита:

— Да не си загубил нещо?

Той погледна лицето й, наполовина скрито под широкопола шапка, кимна с глава и продължи да търси.

— Пари ли?

Изцяло погълнат от работата си, Джотаро почти не обърна внимание на въпроса, само избоботи някакъв отрицателен отговор.

— А да не би тогава да е бамбукова пръчка, дълга около две педи и завързана с въженце?

Джотаро подскочи.

— Да! Откъде знаете?

— Значи ти си този, по когото крещяха каруцарите близо до Мампукуджи, задето дразнел конете им!

— Ъъ-ъ… Ами…

— Когато се изплаши и избяга, въженцето сигурно се е скъсало. Тръбичката е паднала на пътя, а самураят, който говореше с каруцарите я взе. Защо не се върнеш обратно и не го помолиш да ти я даде?

— Сигурна ли сте?

— Разбира се, че съм сигурна!

— Благодаря ви.

Джотаро тъкмо се затича, и младата жена го спря:

— Почакай! Няма нужда да се връщаш обратно. Виждам самурая да се приближава насам. По пътя през полето с хакама.

И тя му посочи приближаващия мъж.

Джотаро спря и зачака с широко отворени очи.

Самураят беше около четиридесетгодишен, с внушителна външност. Всичко в него беше малко по-голямо, отколкото обикновено е в живота — ръста му, гарвановочерната му брада, широките му рамене, масивния му гръден кош. Беше обут в кожени чорапи и сламени сандали. Когато вървеше, здравите му стъпки сякаш притискаха земята. Един поглед бе достатъчен на Джотаро за да се убеди, че насреща му се задава велик боец, на служба при някой от най-именитите даймио. Момчето се почувства твърде изплашено, за да го повика.

За щастие самураят пръв се обърна към него.

— Не беше ли ти оня пакостник, който изпусна тази бамбукова тръбичка на входа на Мампукуджи? — попита той.

— О, ето я! Значи я намерихте!

— Не знаеш ли как се казва „благодаря“?

— Извинявайте. Благодаря ви, господине.

— Смея да твърдя, че съдържа важно писмо. Когато господарят ти те изпраща някъде по работа, не бива да се спираш по пътя за да тормозиш конете на хората, да пречиш на каруцарите като се качваш в каруците им или да се шляеш край пътя.

— Да, господине. Погледнахте ли вътре, господине?

— Съвсем естествено е, когато намериш нещо, да погледнеш какво има вътре и после да го върнеш на собственика му. Но не съм счупил печата на писмото. Сега, когато си го получи обратно, би трябвало да провериш дали всичко е в ред.

Джотаро отпуши тубичката и погледна вътре. Доволен, че писмото е все още на мястото си, той го провеси на врата си и се закле това да не се повтаря.

Младата жена изглеждаше доволна колкото него.

— Беше много мило от ваша страна, господине — обърна се тя към самурая, за да заглади неспособността на Джотаро да се изразява добре.

Брадатият самурай тръгна с тях двамата.

— С вас ли е момчето? — попита я той.

— О, не. Никога не съм го виждала.

Самураят се засмя.

— Помислих си, че двамата сте доста странна двойка. Той е един смешен малък разбойник, нали? С тези „квартири“ на шапката и всичко останало!

— Може би младежката му невинност го прави толкова очарователен. На мен също ми харесва.

Обръщайки се към Джотаро, тя го попита:

— Накъде си тръгнал?

Закрачил помежду им, Джотаро отново беше в добро настроение.

— Аз ли? Отивам в Нара, в храма Ходзоин.

Продълговат, тесен предмет, обвит в златен брокат и затъкнат в пояса на момичето привлече вниманието му. Втренчен в него, той каза:

— Виждам, че и ти носиш тръбичка с писмо. Бъди внимателна да не го изгубиш!

— Тръбичка за писмо? За какво говориш?

— Ето това в пояса ти.

Тя се засмя.

— Това не е писмо, глупчо! Това е флейта.

— Флейта?

С очи искрящи от любопитство, Джотаро спокойно се наведе към кръста й, за да разгледа по-отблизо предмета. Внезапно го обзе странно чувство. Той се дръпна назад и сякаш внимателно заразглежда момичето.

Дори децата имат усет за женската красота. Или поне инстинктивно разбират дали дадена жена е с чиста душа или не. Джотаро беше впечатлен от красотата на момичето и се отнасяше с уважение към нея. Струваше му се, че е невероятен късметлия, щом има възможността да върви до някой толкова красив. Беше замаян, с разтуптяно сърце.

— Разбирам. Флейта… Свириш ли на флейта, леличко? — попита я той. После очевидно са сети как Акеми реагира на това обръщение, и внезапно промени въпроса си: — Как се казваш?

Момичето се засмя и дяволито погледна към самурая над главата на момчето. Големият като мечка боец също се засмя и зад брадата му се показваха ред здрави бели зъби.

— Ама и ти си един! Когато искаш да се запознаеш с някой, добрият тон изисква ти пръв да кажеш своето име.

— Казвам се Джотаро.

Отговорът му ги накара да се засмеят още по-силно.

— Не е честно! — извика Джотаро. — Накарахте ме да ви кажа името си, а още не знам вашите. Вие как се казвате, господине?

— Шода — отвърна самураят.

— Това сигурно е фамилията ви. А другото ви име как е?

— Бих те помолил да се обръщаш към мен с това.

Джотаро непоколебимо се обърна към момичето:

— Сега е ваш ред. Ние вече ви казахме имената си. Няма да бъде учтиво от ваша страна да не ни кажете своите.

— Казвам се Оцу.

— Оцу? — повтори Джотаро. За момент изглеждаше удовлетворен от отговора, но след миг продължи да бърбори. — Защо се мотаете наоколо с флейта в пояса?

— Така си изкарвам прехраната.

— Да не сте флейтистка по професия?

— Ами, не съм много сигурна, че има професионални флейтисти. Но парите, които печеля от свиренето, ми позволяват да предприемам дълги пътувания като това. Така че вероятно би могъл да го определиш като професията ми.

— Музиката, която свириш, прилича ли на тази, която съм чувал в Джион или пък в Светилището Камо? Музика за религиозни танци?

— Не.

— А да не би да е като музиката за друг вид танци, за Кабуки, например?

— Не.

— Тогава каква музика свириш?

— О, само най-обикновени мелодии.

През това време самураят оглеждаше дългата дървена сабя на Джотаро.

— Какво е това, което си окачил на кръста си? — попита той.

— Никога ли не си виждал дървена сабя? Мислех, че си самурай.

— Да, такъв съм. Просто съм изненадан да те видя с подобно нещо. Защо я носиш?

— Ще изучавам боя със сабя.

— О! Започна ли вече? Имаш ли си учител?

— Да, имам.

— Вероятно същия, за когото е писмото.

— Да.

— Щом ти е учител, трябва да е голям майстор.

— Не е чак толкова добър.

— Какво искаш да кажеш?

— Всички казват, че е слаб.

— Не те ли притеснява това?

— Не. Аз също не съм добър със сабята, тъй че няма значение.

Самураят едва сдържаше смеха си. Устата му се изкриви като за усмивка, но очите му останаха сериозни.

— Изучи ли вече някой похват?

— Ами, не съвсем. Всъщност още не съм започнал.

Самураят не издържа повече, и избухна в смях.

— С теб се върви бързо!… А вие, млада госпожице, накъде отивате?

— В Нара, но къде точно в Нара, не знам. Вече близо година се опитвам да намеря един ронин. Когато чух, че напоследък много от тях се събират в Нара, реших да отида там. Макар че не вярвам много на мълвите.

Приближиха моста при Уджи. Под стряхата на една чайна стоеше изрядно чист старец с голям чайник и предлагаше чай на посетителите, които седяха около него на високи столове. Щом видя Шода, той сърдечно го поздрави.

— Щастлив съм да видя някой от дома Ягю! — провикна се той. — Влизайте, влизайте!

— Ще отдъхнем само за миг. Би ли донесъл малко сладкиши за момчето?

Когато спътниците му седнаха, Джотаро остана прав. Идеята да седне и да почива му се струваше отегчителна. Когато донесоха сладкишите, той ги грабна и се затича нагоре по полегатия хълм зад чайната.

Сипвайки си чай, Оцу попита стареца:

— Има ли още много път до Нара?

— Да. Дори и бързоходец не би стигнал по-далеч от Кизу до залез-слънце. Момиче като вас би трябвало да прекара нощта в Тага или в Иде.

Шода побърза да се намеси:

— Тази млада дама от месеци търси един човек. Но, чудя се, не мислиш ли, че е опасно в днешно време млада жена като нея да пътува сама до Нара, без да знае къде ще отседне?

При този въпрос старецът облещи очи.

— Не би трябвало дори да си го помисля! — решително отвърна той. Размаха ръка пред лицето си и каза на Оцу: — Избий си го от главата. Ако имаше при кого да останеш, разбирам. Но ако не, Нара е много опасно място.

Собственикът наля и за себе си чаша чай, и им разказа каквото знаеше за положението в Нара. Както изглеждаше, повечето хора си мислеха, че старата столица е едно спокойно, мирно място, с много колоритни храмове и дресирани елени. Място, недокоснато от войната и глада. Но всъщност градът отдавна не беше такъв.

След битката при Секигахара, никой не знаеше колко ронина от губещата страна дойдоха да търсят убежище тук. Повечето от тях бяха поддръжници на Осака, от западната армия. Всичките бяха самураи без никакви доходи и без всякаква надежда да си намерят нова професия. С процъфтяващия от година на година шогунат Токугава, ставаше съмнително дали тези бегълци изобщо ще могат да си изкарват прехраната със сабите си.

Според повечето статистики, около 120 000 до 130 000 самураи изгубили положението си. Като победители, Токугава конфискуваха области с годишен приход 33 милиона крини ориз. Дори ако се вземат пред вид феодалите, получили разрешение да се установят наново, макар и по-скромно, оставаха поне осемдесет даймио с доходи общо около 20 милиона крини, които бяха обезземени.

Областта около Нара и връх Койя беше пълна с храмове. И затова беше трудно за хората на Токугава да патрулират. По тази причина мястото беше чудесно скривалище. Бегълците се стичаха там на групи.

— Ето защо — каза старецът, — знаменитият Санада Юкимура се укрива край връх Кудо, а за Сенгоку Соя се говори, че е някъде около Хорюджи, Бан Данемон пък — в Кофукуджи. Мога да изброявам още и още.

Всички тези мъже бяха толкова известни, че веднага биха ги убили, стига да се покажат. Единствената им надежда за бъдещето беше войната да избухне отново.

Според стареца нямаше да бъде толкова лошо, ако там се криеха само тези знаменити ронини, тъй като всичките имаха някакъв престиж и можеха да осигурят прехрана на себе си и семействата си. Положението влошаваха онези бедни самураи, които кръстосваха малките улички на града и бяха изпаднали в такава нужда, че биха продали дори сабята си, стига да можеха. Някои от тях се замесваха в дребни кавги, играеха комар или се опитваха по някакъв начин да всяват смут с надеждата, че опустошенията, които оставят след себе си, ще накарат силите в Осака да се вдигнат на оръжие. Някога спокойният град Нара се беше превърнал в гнездо на разбойници. Отиването там на красиво момиче като Оцу беше равносилно на това да залее кимоното си със спирт и да скочи в огъня. Собственикът на чайната, развълнуван от собствените си думи, завърши речта си с гореща молба към Оцу да промени намерението си.

Разколебана от това, което чу, тя седеше известно време мълчаливо. Ако имаше дори най-малка надежда, че Мусаши е в града, не би допуснала страха в себе си. Но тя наистина нямаше на какво да се опре. Просто тръгна към Нара напосоки. Тъй както беше тръгвала към още толкова други места, откакто Мусаши я изостави в безизходица на моста в Химеджи.

Виждайки объркването на лицето й, Шода каза:

— Каза, че името ти е Оцу, нали така?

— Да.

— Е, добре, Оцу, колебаех се дали да ти го кажа, но защо наистина не се откажеш от намерението си да ходиш в Нара, и вместо това не дойдеш с мен в имението Коягю?

Задължен да й каже нещо повече за себе си и да я увери, че намеренията му са почтени, той продължи:

— Цялото ми име е Шода Кидзаемон. Служа на семейство Ягю. Случи се така, че моят господар, който в момента е на осемдесет години, вече не може да пътува. Скуката го тормози ужасно. Когато спомена, че си изкарваш хляба като свириш на флейта, ми мина мисълта, че сигурно ще се почувства чудесно, ако бъдеш там и от време на време му свириш. Мислиш ли, че би ти харесало?

Старецът тутакси се намеси в разговора и енергично изрази одобрението си:

— На всяка цена трябва да отидеш с него, сигурно си чувала, че старият господар на Коягю е великият Ягю Мунейоши. Откакто се оттегли, прие името Секишусай. Когато неговият наследник, Муненори, господарят на Таджима, се завърна от Секигахара, той беше извикан в Едо и назначен за учител в дома на шогуна. Ето защо, няма по-знаменито семейство в Япония от тяхното. Да бъдеш поканен в Коягю е, само по себе си, голяма чест. Моля те, на всяка цена трябва да приемеш!

Когато разбра, че Кидзаемон е на служба в известния дом Ягю, Оцу се поздрави за догадката, че той не е обикновен самурай. Въпреки това, беше й трудно да отговори на предложението му.

Принуден от мълчанието й, Кидзаемон попита:

— Не искаш ли да дойдеш с мен?

— Не това е причината. Не бих могла и да мечтая за по-добро предложение. Просто се притеснявам, че не съм достатъчно добра, за да свиря пред толкова голям човек като Ягю Мунейоши.

— О, не си го и помисляй повече! Семейството на Ягю е доста по-различно от семействата на другите даймио. Секишусай има простичкия, непретенциозен вкус на човек, който умее да прави чай. Той по-скоро би се смутил от твоята стеснителност, отколкото от това, което ти наричаш липса на умения.

Оцу осъзна, че отиването в Коягю й даваше някаква надежда, макар и незначителна, но все пак по-голяма от безцелното скитане из Нара. След смъртта на Йошиока Кемпо, родът Ягю беше считан за най-великият символ на бойните изкуства в страната. Можеше да се очаква, че бойци от всички краища хлопат на вратата му. Дори би могло да има и книга, в която записват посетителите. Колко щастлива би била тя, ако можеше да види в един такъв списък и името на Миямото Мусаши!

Подтиквана най-вече от това съображение, тя съобщи ведро:

— Ако наистина смяташ, че ще е удобно, ще дойда с теб.

— Наистина ли? Чудесно! Много съм ти благодарен… Хм, съмнявам се, че една жена би могла да извърви целия път, който ни очаква, преди да падне нощта. Умееш ли да яздиш?

— Да.

Кидзаемон се изправи бързо под стряхата на магазина и направи знак с ръка към моста. Конярят, който чакаше там, дойде на бегом, водейки със себе си един кон. Оцу го яхна, докато самият той вървеше отстрани.

Джотаро ги забеляза от хълма зад чайната и извика:

— Тръгвате ли вече?

— Да, поемаме.

— Чакайте ме!

Бяха прекосили наполовина моста Уджи, когато Джотаро ги настигна. Кидзаемон го попита какво има. Момчето отговори, че видял много мъже в горичката на хълма да играят на някаква игра. Не знаел каква е, но му се сторила интересна. Конярят се изсмя.

— Сигурно са оная паплач, ронините. Играли са някакъв хазарт. Нямат достатъчно пари за храна, затова примамват пътници в игрите си и ги обират до шушка. Отвратително е!

— О, значи играят хазарт, за да преживеят? — попита Кидзаемон.

— Комарджиите са каймака — отговори конярят. — Много други стават крадци и изнудвачи. Те са такава нагла паплач, че няма кой да ги спре.

— Защо владетелят на местността не ги арестува или изгони?

— Твърде много са. Много повече, отколкото той може да контролира. Ако всички ронини от Кавачи, Ямато и Кии се обединят, ще бъдат много по-силни от неговите части.

— Чух, че и хората на Кога се събират с тях.

— Да. Тези от Цуцуи пристигнаха. Заповядано им е да останат докато избухне следващата война.

— Говориш така за ронините, — прекъсна го Джотаро, — но сред тях може да има и добри хора.

— Да, така е — съгласи се Кидзаемон.

— Моят учител е ронин.

Кидзаемон се засмя и каза:

— Значи затова ги защитаваш. Верен си му… Каза, че си тръгнал към Ходзоин, нали? Там ли е твоя учител?

— Не знам със сигурност, но той ми каза, че като стигна там, ще ми кажат къде е.

— Какъв стил използва той?

— Не знам.

— Ти си му ученик, а не познаваш училището му?

— Господине — вметна конярят, — в днешно време въртенето на сабята се е превърнало в мода. Куцо и сакато се учи да се бие. Само на този път ежедневно се срещат не по-малко от десетина подобни. И всичко това е защото днес тук има много повече ронини, които стават учители, отколкото имаше преди. Предполагам, че това е една от причините.

— Захващат се с тая работа, защото са чули отнякъде, че ако си добър със сабята, даймио ще се изпотрепят да те наемат срещу четири-пет хиляди крини годишно.

— Бърз начин за забогатяване, така ли?

— Точно така. Страшничко е, като се замисли човек. Погледнете, дори това момче тук носи дървена сабя. Вероятно той си мисли, че е достатъчно само да се научи да удря хората с нея, и ще стане истински мъж. Има ги много като него. И най-тъжното е, че в края на краищата, повечето от тях ще останат без препитание.

Гневът на Джотаро избухна изведнъж.

— Що за приказки? Повтори го още веднъж!

— Чуй го само! Прилича на мравка, която носи канара, а вече се мисли за голям боец!

Кидзаемон се засмя.

— Хей, Джотаро, не се ядосвай! Иначе може отново да изгубиш писмото.

— Няма да го загубя, не се тревожи за мен!

Те продължаваха да вървят, като Джотаро мълчаливо се цупеше. Останалите наблюдаваха слънцето, което бавно залязваше. Не след дълго стигнаха до брода през река Кизу.

— Тук те оставяме, момчето ми. Скоро ще се стъмни, така че е добре да побързаш. И не се мотай по пътя.

— Оцу? — попита Джотаро, мислейки, че тя ще тръгне с него.

— О, забравих да ти кажа — каза тя. — Реших да продължа с този господин до крепостта Коягю.

Джотаро беше съсипан.

— Пази се — усмихна се Оцу.

— Трябваше да предположа, че ще остана отново сам — той взе един камък и го плъзна по повърхността на водата.

— Е, все някога ще се срещнем отново. Изглежда твоят дом е пътят. А аз самата обичам да пътувам.

Джотаро нямаше желание да помръдне.

— Кажи ми само, кой е този, който търсиш? — попита я той. — Що за човек е?

Оцу не отговори, само помаха за сбогом.

Джотаро се затича по брега и скочи направо в средата на малката лодка, превозваща хора между двата бряга. Когато лодката, червена под залязващото слънце, стигна средата на реката, той се обърна назад. Можеше да различи силуетите на коня, Оцу и Кидзаемон на пътя за храма Казаги. Те бяха вече в долината, зад мястото, където реката внезапно се стесняваше. Ранните сенки на планината бавно ги поглъщаха.

Храмът Ходзоин

Храмът Ходзоин беше добре известен на всички, които се занимаваха с изучаване на бойни изкуства. Ако някой с претенции за сериозни интереси в тази област заговореше за него просто като за един от храмовете наоколо, това се превръщаше в достатъчна причина, за да бъде сметнат за самозванец. Храмът беше добре известен и на местните хора. Макар че, интересно е да се отбележи, малко от тях знаеха за съществуването на много по-важната съкровищница Шосоин, която притежаваше безценна колекция от древни предмети на изкуството.

Храмът беше разположен на хълма Абура, посред внушителна по размери гъста гора от криптомерии. Мястото беше идеално за обиталище на духове. Тук-там бяха останали следи от славните дни на периода Нара — руини на храм, наричан някога Ганрин’ин, развалините на голяма обществена баня, строена за бедните от императрица Комио. Днес всичко това се бе превърнало в купчина разхвърляни камъни, скрити сред мъха и плевелите.

Мусаши лесно намери пътя за хълма Абура. Озовал се там, той спря и започна в недоумение да се оглежда наоколо. Беше заобиколен от цяла дузина новопостроени храмове, които се гушеха в гората. Криптомериите бяха изкарали зимата и се бяха окъпали в ранните пролетни дъждове. Листата им бяха по-тъмни от всякога. Над тях в падащия мрак се очертаваше нежния женствен силует на връх Касуга. В далечината се виждаха планини, все още къпещи се в ярка светлина.

Макар че никой от храмовете не изглеждаше като Ходзоин, Мусаши тръгна от порта на порта и огледа всички табелки, върху които бяха написани имената. До такава степен се беше вдълбочил в търсенето на Ходзоин, че когато видя табелка, на която пишеше Озоин, той я прочете погрешно. Само първият йероглиф, този за „о“, беше различен. Макар веднага да разбра, че е сбъркал, все пак надзърна вътре. Озоин явно се числеше към сектата Ничирен. Доколкото знаеше, Ходзоин беше дзен-будистки храм, нямащ нищо общо с Ничирен.

Докато стоеше там, един млад монах, който се връщаше в храма, мина покрай него и го изгледа подозрително.

Мусаши свали шапка и каза:

— Мога ли да те попитам нещо?

— Какво би желал да знаеш?

— Този храм Озоин ли се нарича?

— Да. Така е написано на табелата.

— Казаха ми, че Ходзоин се намира на хълма Абура, вярно ли е?

— Да, зад този храм. Отиваш да изпробваш сабята си ли?

— Да.

— Нека ти дам един съвет — забрави за това.

— Защо?

— Опасно е. Мога да разбера някой сакат по рождение да отиде там, за да излекуват краката му. Но нормален човек със здрави крайници да се остави доброволно да му ги потрошат, ей това не го разбирам.

Монахът беше добре сложен и не приличаше съвсем на обикновен монах от тая секта. Според него числото на желаещите да се бият в Ходзоин толкова нараснало, че дори самите домакини вече гледали на кандидатите като на напаст. Та нали храмът, в края на краищата, както показва и името му, е свято място, озарено от Закона на Буда.

Неговото предназначение е преди всичко религиозно. Бойните изкуства би трябвало да са, така да се каже, странична дейност.

Предишният игумен, Какузенбо Иней, беше чест посетител на Ягю Мунейоши. Благодарение на контактите си с него и неговия приятел господарят на Изе — Койзуми, Какузенбо започнал да се интересува от бойни изкуства, а впоследствие и сам да върти сабята за забавление. По-късно преминал към опити за изобретяване на нови начини за използване на копието. Това, както научи Мусаши, беше произхода на високо ценения стил Ходзоин. Сега Иней се беше превърнал в осемдесет и четири годишен изкуфял старец. Не се виждаше с почти никой. Дори да приемаше по някой посетител, не беше способен да води разговор. Можеше само да седи и да прави неразбираеми движения с беззъбата си уста. Явно изобщо не разбираше какво му се говори. Що се отнася до копието, неговото съществуване беше напълно изтрито от паметта му.

— Както виждаш — заключи монахът след всички тези обяснения, — няма да ти се случи нищо добро, ако отидеш там. По всяка вероятност няма да се срещнеш с Учителя, а дори и да успееш, няма да научиш нищо от него.

Грубото му държане недвусмислено показваше, че иска да се отърве от Мусаши. Макар и да разбираше, че става досаден, той продължи да разпитва:

— Чух за Иней и знам, че това, което казваш за него е вярно. Но чух също, че свещеник на име Иншун е заел мястото на негов продължител. Говори се, че той все още се учи, но че вече познава всички тънкости на стила Ходзоин. Според това, което чух, въпреки че вече има много ученици, той никога не отказва да даде напътствия, когато му се обади някой.

— О, Иншун ли — презрително възкликна монахът, — тези слухове са абсолютна измислица. Всъщност Иншун е ученик на игумена на Озоин. След като Иней започна да остарява, нашият игумен реши, че ще бъде голяма загуба, ако доброто име на Ходзоин бъде накърнено. Така че той показа на Иншун тайните на боя с копие. Всичко това самият той бе научил от Иней. След това се погрижи Иншун да стане игумен.

— Разбирам — каза Мусаши.

— Но все още искаш да отидеш там?

— Ами, изминал съм толкова дълъг път…

— Да, разбира се.

— Каза, че било тук отзад. Откъде е по-добре да заобиколя, отляво или отдясно?

— Не е нужно да заобикаляш. Много по-бързо е да минеш направо през нашия храм. Струва си да го видиш.

След като му благодари, Мусаши се спусна покрай кухнята към задния двор. Със своята барака за дърва, склад за зърно и неголяма градина, много приличаше на дворно място на преуспяващ фермер. Отвъд градината съзря храма Ходзоин. Вървейки по меката пръст между редиците от рапица, репички и лук, той забеляза някъде в дъното един старец, който копаеше зеленчуците. Прегърбен над мотиката си, той съсредоточено гледаше острието й. Единствената част от лицето му, която Мусаши можеше да види, бяха двете му снежнобели вежди. Освен ударите на мотиката по камъните не се чуваше никакъв друг шум.

Мусаши предположи, че старецът е монах в Озоин. Понечи да го заговори, но оня беше тъй погълнат от работата си, че чак беше неприлично да го притеснява човек.

Докато отминаваше тихо покрай него, изведнъж усети, че с крайчеца на окото си старецът следи стъпките му. Макар че нито помръдна, нито каза нещо, Мусаши усети как някаква ужасяваща сила се нахвърля върху него. Сякаш светкавица разби облаците. Това не беше бълнуване. Той наистина усети някаква тайнствена сила да пронизва тялото му и, ужасен, подскочи. Целият гореше.

Сякаш се беше разминал на косъм от смъртоносен удар на сабя или копие.

Хвърли един поглед през рамо и видя, че старецът е все още с гръб към него. Мотиката продължаваше да се движи в непроменим ритъм. „Какво, по дяволите, беше всичко това“, зачуди се той, втрещен от силата, която го беше ударила.

Изведнъж се озова пред Ходзоин, без да успее да задоволи любопитството си. Докато чакаше да се появи прислугата, си помисли: „Иншун трябва да е все още млад. Оня монах каза, че Иней бил изветрял и съвсем всичко бил забравил за сабята, обаче се чудя…“

Случката в градината отплува някъде на дъното на съзнанието му.

Извика високо още два пъти. Единственият отговор беше ехото на околните дървета. Близо до входа забеляза голям гонг и го удари. Почти веднага получи отговор, някъде от вътрешността на храма.

На вратата се появи свещеник. Беше огромен и мускулест. С еднаква вероятност можеше да бъде един от монасите-бойци на връх Хиеи или пък командир на батальон. Свикнал с хора като Мусаши, които посреща ден след ден, той му хвърли бърз поглед и каза:

— Ти шугийоша ли си?

— Да.

— Защо си дошъл?

— Искам да се видя с Учителя.

Свещеникът отвърна:

— Влез — и посочи надясно от входа, намеквайки му по обиколен начин, че първо трябва да си измие краката. Там имаше варел, от който преливаше вода, течаща от бамбукова цев. Наоколо бяха разхвърляни десетина чифта износени и мърляви сандали.

Мусаши последва свещеника по тъмен коридор и беше въведен във вестибюл. Там му бе казано да чака. Във въздуха се носеше мирис на тамян, а през прозореца се виждаха големите листа на банианово дърво. Като изключи хладното държане на гиганта, който го въведе, той не забеляза нищо, което да отличава Ходзоин от обикновен храм.

Когато оня се появи отново, му подаде тетрадка за записвания и кутия мастило.

— Напиши тук името си, къде си учил, какъв стил използваш.

Говореше, като че ли обяснява на дете.

Отгоре на тетрадката беше написано: „Списък на хората, посещаващи този храм, за да се учат. Управител на Ходзоин.“ Мусаши я отвори и прегледа имената, до всяко от които стоеше датата, на която самураят или ученикът е посетил храма. Вземайки за образец последния записал се, Мусаши записа нужните сведения, като пропусна да спомене името на учителя си.

Свещеникът, разбира се, веднага се заинтересува.

Отговорът на Мусаши беше съвсем същия, който даде и в училището Йошиока — че от баща си се е научил да използва тоягата, „без да е залягал особено“. И че откакто е решил да се занимава сериозно, е приел за свой учител всичко във вселената, а също и опита на неговите предшественици навсякъде из страната. Приключи обяснението си с думите:

— Все още се уча.

— Хм. Може би вече си чул, че от времето на нашия пръв Учител, Ходзоин се прочу из цялата страна с похватите си за използване на копие. Тук се бием сурово и не правим изключения. Преди да влезеш вътре, по-добре прочети какво пише в началото на тетрадката.

Мусаши прочете уговорката в началото, която беше пропуснал преди. В нея се казваше: „Идвайки тук, за да се уча, освобождавам храма от всякаква отговорност в случай, че бъда ранен или убит.“

— Съгласен съм — каза Мусаши и на лицето му се появи тънка усмивка. Това се разбираше от само себе си за всеки, който е решил да става боец.

— Добре, оттук.

Доджото беше огромно. Монасите трябва да бяха пожертвали цяла зала за лекции или някакво друго просторно помещение, за да се сдобият с него. Никога преди това Мусаши не беше виждал толкова големи колони.

Забеляза също и следите от боя, варак и китайско бял лак на рамката на прозореца — все неща, които не бяха обичайни за всяка тренировъчна зала.

В никакъв случай не беше единственият посетител.

Повече от десет ученици-бойци се бяха подредили на мястото за чакащи. Имаше и горе-долу толкова ученици-монаси. Освен това се виждаха и доста самураи, които явно само гледаха. Всички с напрежение следяха учебния бой с копия между двама от присъстващите. Никой дори не погледна към Мусаши, когато той седна в един ъгъл. Както се виждаше от един надпис на стената, ако някой изяви желание да се бие с истински копия, предизвикателството му ще бъде прието. Но биещите се в момента използваха дълги дъбови учебни пръчки. Въпреки че не бяха истински бойни копия, ударът с тях можеше да бъде доста болезнен, дори фатален.

Накрая един от двамата беше хвърлен във въздуха и победен, накуцвайки се върна на мястото си.

Мусаши забеляза, че бедрото му вече е отекло до размерите на ствол на дърво. Като не можеше да седне, победеният тромаво се отпусна на коляно и изпружи напред ранения си крак.

— Следващият! — извика мъжът на тепиха.

Той беше свещеник с изключително груби маниери. Ръкавите на робата му бяха завързани зад него. Цялото му тяло — крака, ръце, рамене, та дори и чело — сякаш беше само изпъкнали мускули. Дъбовият кол, изправен в ръката му, беше най-малко десет стъпки дълъг.

Един от мъжете, явно дошъл същия ден, се изправи. Завърза ръкавите си с кожена лента и стъпи на тепиха. Докато предизвикателят отиде до стената да си избере оръжие и се върна отново на мястото, свещеникът стоеше неподвижно. Двамата се поклониха един на друг, според обичая, но едва-що се бяха изправили, и свещеникът нададе вой като на бясно куче, като едновременно с това стовари с всичка сила пръта си върху главата на противника.

— Следващият! — извика той и отново зае изходна позиция.

Това беше всичко. С предизвикателството беше приключено. Макар мъжът все още да не беше мъртъв, най-обикновено повдигане на главата от пода беше свръх възможностите му. Няколко ученици-свещеници се появиха и го извлякоха за ръкавите и за колана на кимоното. На пода остана следа от смесена с кръв слюнка.

— Следващият! — изкрещя отново свещеникът, по-грубо от всякога.

Отначало Мусаши си помисли, че това трябва да е учителят от второто поколение на Ходзоин — Иншун. Но седящите наблизо мъже му обясниха, че е Агон, един от „Седемте стълба на Ходзоин“. Самият Иншун, добавиха те, никога не се биел с посетители, тъй като бойците от ранга на Агон били достатъчни, за да се справят с подобни предизвикателства.

— Няма ли никой друг? — изрева Агон.

Този път държеше пръта хоризонтално.

Мускулестият иконом сравняваше списъка с лицата на чакащите мъже. Той посочи един от тях.

— Не, не днес… Ще дойда някой друг път.

— Ами ти?

— Не. Днес не съм във форма.

Един по един всички отказаха, докато Мусаши видя един показалец, насочен към него.

— Ти какво ще кажеш?

— Ако обичате.

— „Ако обичате“? Какво трябва да означава това?

— Искам да кажа, че бих желал да се бия.

Докато Мусаши се изправяше, всички погледи бяха вперени в него. Високомерният Агон беше се оттеглил от тепиха и разговаряше и се смееше шумно с група свещеници. Когато се оказа, че има още един желаещ, на лицето му се изписа досада. Той отегчено каза:

— Нека някой да ме смени.

— Хайде, Агон — подканиха го другите, — само още един.

Агон равнодушно се върна в центъра на тепиха. Той здраво стисна лъскавочерния дървен прът, който явно познаваше отлично. Бързо зае нападателна позиция, обърна се с гръб към Мусаши и нададе вик в другата посока.

— Яа-аа-а! — подобно на разярен тигър той се спусна към задната стена и ожесточено запрати копието си на специално пригодено за учебни цели място. Дъските бяха сменяни наскоро, но въпреки здравината на новото дърво, затъпеното копие на Агон се заби дълбоко в тях.

— Йо-о-у-у-у! — нелепият му триумфален вик отекваше в залата, докато освободи копието си и по-скоро с танцова стъпка, отколкото ходом, се отправи към Мусаши.

От мускулестото му тяло се вдигаше пара. Заемайки позиция малко встрани от него, той хвърли на последния си предизвикател пълен с жестокост поглед. Мусаши стоеше само с дървената си сабя в ръка.

Беше спокоен, може би малко изненадан.

— Готов! — изкрещя Агон.

Откъм прозореца долетя сух смях. Един глас каза:

— Не ставай глупак, Агон! Осъзнай се, дебелако! Това не е лъжица за твоята уста.

Без да променя стойката си, Агон погледна към прозореца.

— Кой е там? — изрева.

Смехът продължи. После над рамката на прозореца, сякаш беше закачено там от векове, лъсна едно теме, под което се мъдреха две снежнобели вежди.

— Няма да имаш никаква полза от това, Агон. Не и този път. Накарай мъжа да изчака до другиден, когато се връща Иншун.

Мусаши, който също обърна поглед към прозореца, забеляза лицето стареца, когото видя на идване към Ходзоин. Но едва осъзна това, и главата изчезна.

Агон се вслуша в съвета му дотолкова, че да отпусне дръжката на оръжието си. Но в мига, в който срещна отново погледа на Мусаши, той изруга към празния вече прозорец. Приетият преди миг съвет беше отхвърлен.

Когато Агон наново стисна копието си, Мусаши го попита от учтивост:

— Готов ли си вече?

Тази загриженост накара Агон да побеснее. Имаше стоманени мускули и когато скочи, го направи с величествена лекота. Сякаш краката му бяха по едно и също време и във въздуха, и на пода. Трептяха като лунна светлина над морските вълни. Мусаши беше съвършено спокоен. Поне така изглеждаше. В стойката му нямаше нищо необичайно.

Държеше сабята си с две ръце и насочена напред. Но тъй като беше малко по-дребен от противника си и не толкова очебийно мускулест, изглеждаше някак не на място. Най-голямата разлика между двамата беше в очите им.

Погледът на Мусаши беше остър като на сокол. Зениците му коралови, обагрени с кръв.

Агон поклати глава, може би за да изтръска ручейчетата пот, стичащи се от челото му. А може би за да разсее спомена за думите на стареца. Дали ги беше забравил? Дали се опитваше да ги изтрие от паметта си? Каквато и да беше причината, той беше крайно напрегнат.

Непрекъснато сменяше стойката си, опитвайки се да предизвика Мусаши. Но той не помръдна.

Агон се втурна напред с пронизителен вик. В момента на сблъсъка, който реши изхода на двубоя, Мусаши парира удара му и контраатакува.

— Какво стана?

Другарите на Агон трескаво дотърчаха и се струпаха около него, образувайки черен кръг. В общото объркване някои се спънаха в копието му и се проснаха на пода.

Един се изправи целият в кръв и закрещя:

— Лекарство! Донесете някакво лекарство! Бързо!

— Никакво лекарство не е нужно — беше гласът на стареца, появил се на главната врата. Той бързо схвана положението. На лицето му се изписа горчивина.

— Ако мислех, че лекарството ще го спаси, нямаше да се опитвам да го спра. Идиот!

Никой не обръщаше внимание на Мусаши. Като нямаше какво друго да прави, той отиде до вратата и започна да обува сандалите си.

Старецът го последва.

— Хей, ти! — повика го той.

Мусаши отвърна през рамо:

— Да?

— Бих искал да поговорим. Върни се вътре.

Той заведе Мусаши в една стая зад учебната зала — обикновена, квадратна килия, единствения отвор на която беше вратата.

След като седнаха, старецът каза:

— Щеше да бъде по-добре, ако игуменът сам те беше посрещнал. Но той отсъства и ще се върне след два-три дни. Тъй че говоря от негово име.

— Много мило от ваша страна — каза Мусаши, свел глава. — Благодарен съм за добрия урок, който получих днес. Но мисля, че трябва да се извиня за нещастния завършек.

— Защо? Такива неща се случват. Трябва да свикнеш с тях, преди да започнеш да се биеш. Нека това не те притеснява.

— Как е Агон?

— Той умря веднага — отвърна старецът. Дъхът, с който говореше, обгръщаше като с леден вятър лицето на Мусаши.

— Мъртъв ли е? — повтори, а на себе си добави: „Значи още веднъж се случи“. Дървената му сабя беше отнела още един човешки живот. Затвори очи и в сърцето си извика името на Буда, така, както беше правил някога.

— Млади човече!

— Да, господарю.

— Миямото Мусаши ли се казваш?

— Точно така.

— При кой си изучавал бойните изкуства?

— Нямам учител в истинския смисъл на думата. Когато бях малък, баща ми ме научи как да си служа с тояга. Оттогава насам взимах по нещо от различни самураи, които срещах из цялата страна. Освен това, попътувах доста из провинциите, учейки се от планините и реките. Тях също смятам за свои учители.

— Явно имаш правилно отношение към нещата. Но си толкова силен! Прекалено силен!

Смятайки това за похвала, Мусаши се изчерви и каза:

— О, не, аз все още се уча. Винаги правя глупави грешки.

— Не това имам предвид. В силата ти е проблемът. Трябва да се научиш да я владееш. Да станеш по-слаб.

— Какво? — объркано попита Мусаши.

— Сигурно си спомняш, че съвсем наскоро ти мина през зеленчуковата градина, където работех.

— Да.

— Когато ме видя, ти подскочи, така ли беше?

— Да.

— Защо?

— Ами, не знам защо си въобразих, че може да използваш мотиката си вместо сабя и да ме удариш през краката. И още, макар вниманието ти като че да беше насочено към земята, цялото ми тяло се усети пронизано от погледа ти. В него имаше нещо убийствено. Сякаш търсеше уязвимото ми място, за да ме нападнеш.

Старецът се засмя.

— Беше точно обратното. Още от петдесетина крачки, усетих във въздуха онова „убийствено нещо“, за което спомена. Долових го с върха на мотиката си. Разбираш ли с каква сила заявяваха присъствието си бойният ти дух и амбиция? Усещаха се с всяка твоя крачка. Знаех, че трябва да съм готов да се защитя. Ако покрай мен минеше някой от местните земеделци, аз щях да бъда просто старец, обработващ зеленчуците си. Бил си прав, като си усетил войнственост в мен. Но тя беше просто отражение на твоята собствена.

Мусаши разбра, че е бил прав, когато още в началото, преди да размени и дума със стареца, си помисли, че той не е като другите. А сега беше обладан от силното усещане, че свещеникът е Учителят, а той, Мусаши, ученикът. Отношението му към стареца, беше почтително, както изискваше случаят.

— Благодаря Ви за урока, който ми дадохте. Мога ли да ви запитам за името и за длъжността, която заемате тук в храма?

— О, аз не съм от Ходзоин. Аз съм игуменът на Озоин. Казвам се Никан.

— Разбирам.

— Стар приятел съм на Иней, и откакто той се зае да изучава копието, аз започнах да уча с него. После ми дойдоха други мисли. Сега не се и докосвам до оръжие.

— Предполагам това означава, че Иншун, сегашният игумен на Ходзоин, е Ваш ученик.

— Да, може и така да се каже. Макар да мисля, че свещениците нямат нужда от оръжие. Не е добре, според мен, това, че Ходзоин спечели славата си покрай бойните изкуства, а не поради религиозния пламък, който се разгаря в него. Все пак, намериха се хора, които усетиха, че ще бъде голяма загуба, ако стилът Ходзоин отмре. Така че аз го предадох на Иншун. И на никой друг.

— Мисля си, дали ще ми позволите да остана във вашия храм до завръщането на Иншун.

— Смяташ да го предизвикаш на двубой ли?

— Ами, бих искал да видя как най-изтъкнатият учител използва копието.

Никан с укор поклати глава:

— Само ще си загубиш времето. Няма какво да научиш.

— Наистина ли?

— Ти вече видя уменията на бойците в Ходзоин, когато се би с Агон. Какво друго ти трябва? Ако искаш да научиш повече, погледни мен. Вгледай се в очите ми.

Никан повдигна рамене, издаде леко напред глава и втренчи поглед в Мусаши. Очите му сякаш щяха да изскочат от орбитите си. Когато Мусаши му отвърна с поглед, зениците на Никан заискриха отначало с коралов блясък, после постепенно придобиха лазурна дълбочина. Яркият цвят подпали и вцепени мисълта му. Той отклони погледа си. Пращящият смях на Никан беше като хлопане на добре изсъхнали дъски.

Отпусна погледа си едва когато един по-млад монах влезе и му пошушна нещо.

— Донеси го — заповяда Никан в отговор.

Монахът се върна след миг. Носеше поднос, върху който имаше кръгла дървена купа, пълна с ориз, от която Никан загреба в една паница. Подаде я на Мусаши.

— Мога да ти предложа чаена каша и туршия. В Ходзоин има обичай да гощават с това всички, които идват да се учат. Така че не мисли, че ти оказват някакво особено внимание. Туршиите си ги правят сами. Наричат ги Ходзоин. Всъщност това са краставици, пълнени с босилек и червен пипер. Мисля, че ще ти хареса.

Докато изваждаше пръчиците си за хранене, Мусаши отново усети върху себе си проницателния поглед на Никан. В момента не можеше да определи дали пронизващата сила извираше от самия монах, или беше отговор на нещо, което самият той излъчваше. Докато дъвчеше една краставичка, го обзе чувството, че юмрукът на Такуан ще се стовари отново върху му. Или пък че оставеното до прага копие ще политне към него.

След като изяде паница ориз, размесен с чай и две краставички, Никан го попита:

— Да ти предложа още една порция?

— Не, благодаря. Беше ми предостатъчно.

— Какво ще кажеш за туршията?

— Беше чудесна, благодаря.

Дори след като си тръгна, единственият вкус в устата му след туршията беше този на парлив червен пипер. Но това не беше единственото парене, което усещаше. Той напусна храма, убеден, че е претърпял поражение. „Загубих“, промърмори сам на себе си, докато вървеше бавно през горичка от криптомерии. „По-слаб съм!“ Бързи сенки пресякоха пътеката му в падащия мрак — неголямо стадо елени, подплашени от стъпките му.

„Когато е въпрос само на физическа сила, печеля. Но сега се чувствам победен. Защо? Да не би да спечелих външно, само за да загубя вътрешно?“

Изведнъж си спомни за Джотаро. Върна се обратно в Ходзоин, където все още имаше светлини. Когато каза името си, монахът, който стоеше на вратата, показа глава навън и небрежно попита:

— Какво има? Да не си забравил нещо?

— Да. Утре, или може би вдругиден, очаквам да дойде някой да ме търси тук. Когато пристигне, ще му предадете ли, че ще бъда някъде около езерото Сарусава? Да пита за мен в хановете наоколо.

— Добре.

Отговорът беше толкова вял, че Мусаши беше принуден да добави:

— Момче е. Казва се Джотаро. Той е малък, така че, моля ви, обяснете му добре къде да ме търси.

Отново на пътеката, по която бе поел преди, Мусаши мърмореше на себе си: „Това доказва, че наистина съм загубил. Дори забравих да оставя бележка на Джотаро. Старият игумен ме победи!“

Мусаши все още беше в мрачно настроение. Макар да спечели двубоя с Агон, единственото нещо, което изпълваше мислите му, беше колко незрял се почувства в присъствието на Никан. Как ще стане велик майстор на сабята, най-добрият от всички? Това беше въпросът, който го занимаваше ден и нощ. Днешната случка го потисна до крайност.

През последните двайсетина години мястото между езерото Сарусава и долното течение на река Сан беше добре укрепено. Бяха се появили много нови къщи, ханове и магазини. Едва напоследък управител на града беше станал Окубо Нагаяши. Той управляваше за шогуните Токугава. Беше построил наоколо и някои административни сгради. В центъра на града се беше настанил магазинът на някакъв китаец, за който се говореше, че бил потомък на Лин Хо-шин. Беше му потръгнало толкова добре с пълнените кнедли, които продаваше, че беше започнал да разширява предприятието си по посока на езерото.

Мусаши се спря посред светлините на най-оживената част на града, чудейки се къде ли би могъл да пренощува. Наоколо имаше доста ханове, но трябваше да внимава с разходите. В същото време искаше да избере място не много отдалечено от центъра, така че Джотаро лесно да го открие.

Току-що беше вечерял в храма, но когато усети аромата на пълнени кнедли, почувства, че отново е гладен. Влезе в магазина и си поръча пълна чиния. Когато поръчката му беше изпълнена, Мусаши забеляза, че името Лин е жигосано отдолу на всяка чиния. За разлика от парливата туршия в Ходзоин, кнедлите имаха аромат, който той поемаше с удоволствие. Младото момиче, което му наливаше чай, учтиво го попита:

— Къде възнамерявате да отседнете тази нощ?

Незапознат с областта, Мусаши се зарадва на възможността да обясни положението си и да помоли за съвет. Тя му каза, че роднина на собственика има частен пансион, където с удоволствие ще го приютят. Без да дочака отговора му, тя излезе. След малко се върна, придружена от младолика жена, чиито оскубани вежди показваха, че е омъжена.

Пансионът се намираше на тиха уличка недалеч от гостилницата. Очевидно беше обикновена къща, която от време на време приемаше посетители. Безвеждата жена, която му показа пътя, похлопа лекичко на вратата, после се обърна към Мусаши и тихо каза:

— Това е къщата на по-голямата ми сестра. Така че не се притеснявайте да поискате каквото и да било.

Прислужницата дойде и двете си прошепнаха нещо за минута-две. Очевидно доволна, тя въведе Мусаши на втория етаж. Стаята и обзавеждането бяха прекалено добри за обикновен хан. Това накара Мусаши да се почувства леко притеснен. Почуди се защо толкова добре поддържана къща ще приема наематели. Попита за това прислужницата, но тя само се усмихна и не отговори нищо.

Тъй като вече беше вечерял, изкъпа се и веднага си легна. Но докато заспиваше, този въпрос все още го занимаваше.

На следващата сутрин каза на прислужницата:

— Очаквам да ме потърси някой. Ще бъде ли възможно да остана ден-два докато се появи?

— Разбира се — отговори тя, без дори да попита господарката на къщата. Скоро самата тя се появи, за да поднесе почитанията си.

Беше приятна жена на около тридесет години. Имаше прекрасна гладка кожа. Когато Мусаши се опита да задоволи любопитството си защо приема наематели, тя отговори през смях:

— Да ви призная, аз съм вдовица. Съпругът ми беше актьор от театъра Но. Казваше се Канзе. Страхувам се да оставам без мъж в къщата. В околността обикалят толкова много гладни ронини.

Тя продължи, обяснявайки, че улиците са пълни с пивници и проститутки, но за много от бедните самураи това са недостъпни забавления. Те разпитвали местните младежи и нападали къщи, в които няма мъже. Наричали го „посещение при вдовиците“.

— С други думи — каза Мусаши, — ако правилно съм разбрал, вие приемате в къщата си мъже като мен, за да ви пазят?

— Е — усмихна се тя, — както ви казах, в домакинството ми няма мъже. Така че можете да останете колкото искате.

— Разбрах ви чудесно. Надявам се да се чувствате добре, докато съм у вас. Има само едно нещо, което бих искал да ви попитам. Очаквам посетител. Така че, дали бихте имали нещо против да поставя името си отвън на вратата?

Вдовицата, която нямаше абсолютно нищо против да се знае, че в къщата има мъж, внимателно написа на къс хартия „Миямото Мусаши“ и го залепи на входа.

Джотаро не дойде този ден, но на следващият Мусаши бе посетен от трима самураи. Проправяйки си път край протестиращата слугиня, те се качиха в стаята му. Мусаши веднага забеляза, че те бяха сред присъстващите в залата на Ходзоин, когато уби Агон. Те насядаха около него, все едно че им беше отколешен познат и започнаха да го обсипват с ласкателства.

— За първи път в живота си виждам подобно нещо — каза единият, — сигурен съм, че в Ходзоин никога преди не се е случвало. Само си помислете! Пристига някакъв непознат, и просто ей така побеждава един от Седемте стълба. И то не кой да е, а самото страшилище Агон. Само един звук и той бълваше кръв. На човек не му се случва често да наблюдава подобно нещо!

Вторият продължи в същия дух:

— Всички говорят за случилото се. Ронините се питат един друг кой, по дяволите е този Миямото Мусаши. Това беше лош ден за Ходзоин.

— Ей, та ти трябва да си най-добрият в страната!

— А си толкова млад!

— Без съмнение. А с времето ще ставаш все по-добър.

— Мога ли да те попитам защо човек с твоите способности е обикновен ронин? Истинско разхищение на таланта ти е да не си на служба при някой даймио!

Те спряха само колкото да отпият по глътка чай и да хапнат с наслада от сладкишите, като разпиляха трохи навсякъде по себе си и на пода.

Мусаши, изненадан от разточителството на хвалебствията им, плъзна поглед по тримата. Известно време ги слушаше с безразличие, надявайки се въодушевлението им рано или късно да спадне. Но когато те не показваха никакво намерение да сменят темата, той пое инициативата, като ги попита за имената им.

— О, съжалявам. Аз съм Ямазое Дампачи. Някога служех на господаря Гамо — каза първият.

Този до него се обади:

— Аз съм Отомо Банрю. Изучавал съм стила Бокуден и имам много планове за бъдещето.

— Аз съм Ясукава Ясубей — каза третият с писклив гласец, — и през целият си живот не съм бил нищо друго освен ронин, също както и баща ми преди мен.

Мусаши се зачуди защо ли губят своето и неговото време с подобни дрънканици. Очевидно беше, че няма друг начин да разбере, освен да попита. Така че при следващата пауза в разговора, той каза:

— Предполагам, че сте дошли по работа.

Отначало те се престориха на изненадани от въпроса му, но скоро признаха, че са дошли заради нещо, което смятаха за много важна мисия. Ясубей каза:

— Всъщност наистина имаме работа с теб. Имаме намерение да организираме обществена „забава“ в подножието на връх Касуга. Бихме искали да поговорим за това с теб. Не е някаква игра, или нещо подобно. Това, което замисляме, е поредица от срещи, които ще запознаят хората с бойните изкуства и в същото време ще им предоставят възможност да направят някой и друг залог.

Той продължи, като обясни, че мястото било уредено, и че перспективите били чудесни. Но чувствали, че имат нужда от още някой. Защото ако останат само тримата, може да се появи някой наистина силен самурай и да ги победи. Това би означавало изкараните с толкова труд пари да отидат на вятъра. Така те решили, че Мусаши е точно човекът, който им трябва. Ако се присъедини към тях, те не само ще си разделят по равно печалбите, но и ще му платят храната и подслона докато траят срещите. По този начин можел лесно да спечели пари за бъдещите си пътувания.

Мусаши донякъде се забавляваше от ласкателствата им, но с течение на времето започна да се ядосва и накрая избухна:

— Ако това е всичко, което искате от мен, няма смисъл да обсъждаме повече. Не ме интересува.

— Но защо? — попита Дампачи, — защо да не те интересува?

Младежкият нрав на Мусаши изригна:

— Аз не съм комарджия! — възмутено заяви той, — и се храня с пръчици, а не със сабята си!

— Какво означава това? — възкликнаха тримата, обидени от забележката му.

— Не разбирате ли, глупаци такива, че аз съм самурай. И възнамерявам да остана такъв. Та дори да се налага да гладувам. А сега се измитайте оттук!

Единият от мъжете изкълчи устата си в отвратителна гримаса, другият, почервенял от гняв, изкрещя:

— Ще съжаляваш за това!

Те добре знаеха, че тримата заедно не можеха да се мерят с Мусаши. Но за да запазят достойнство, се изправиха шумно и навъсени, се постараха да изглеждат така, сякаш още не са приключили с него.

Тази нощ, както се случваше напоследък, имаше млечна, малко нащърбена луна. Младата господарка на къщата, която откакто се появи Мусаши се чувстваше спокойна, се беше погрижила той да получи вкусна храна и доброкачествено саке. Яде долу със семейството. Обзе го весело настроение. Когато се завърна в стаята си, се изтегна на пода. Мислите му скоро се спряха на Никан.

— Унизително е — каза си.

Всички противници, които беше победил, дори онези, които беше убил или ранил тежко, винаги се изпаряваха като празни приказки от главата му. Но никога не можеше да забрави някой, който го беше победил по някакъв начин. Или пък някой, у който беше почувствал надмощие. Подобни хора се настаняваха в мисълта му като същински духове. И започваше да мисли единствено за това как един ден да успее да ги засенчи.

— Унизително! — повтори си.

Сграбчи косата си и се замисли как би могъл да победи Никан, как да се научи да издържа на този нечовешки поглед, без да потръпва. Този въпрос го гризеше от два дена насам. Не че желаеше да се случи нещо лошо на Никан, но беше горчиво разочарован от самия себе си.

— Дали е защото не съм достатъчно добър? — печално се запита той.

Тъй като беше усвоил тънкостите на боя със саби съвсем сам, и понеже му липсваше безпристрастен критерий за оценка на собствената си сила, той не можеше да не се съмнява в това, че някога ще бъде способен да излъчва сила, подобна на тази, която напираше в Никан.

Старият монах му беше казал, че е прекалено силен, че трябва да се научи да бъде по-слаб. Около това кръжаха мислите му, но не можеше да схване напълно смисъла. Нима силата не беше най-важното качество на всеки боец? Нима тя не го издигаше над другите? Как можеше Никан да говори за нея като за недостатък?

— Може би — помнели Мусаши, — старият мошеник просто си играеше с мен. Може би поради възрастта ми беше решил да говори със загадки, само за да ме обърка и да се позабавлява. Ако е така, сигурно добре се е посмял, след като си тръгнах. Възможно е.

В подобни случаи Мусаши се питаше дали е трябвало да изчете всички онези книги в крепостта Химеджи. Дотогава той никога не си правеше труда да разсъждава върху нещата. Но сега каквото и да се случеше, не се успокояваше, докато не намери задоволително обяснение. Преди го водеше инстинктът. Сега за да приеме нещо, колкото и малко да е то, първо трябваше да го разбере. Този модел на поведение прилагаше не само когато се отнасяше до сабята. По същият начин гледаше и на човечеството и на цялото общество.

Наистина, бе успял да укроти безразсъдния си нрав. И въпреки това Никан каза, че е „твърде силен“. Мусаши предположи, че няма предвид физическата му сила, а неукротимия боен дух, с който се беше родил. Дали свещеникът наистина го беше усетил, или просто гадаеше?

— Знанието, което идва от книгите, е безполезно за един боец — опита се той да убеди сам себе си. — Ако човек твърде много се притеснява за това какво говорят или правят другите, не може да реагира навреме. Ето защо ако самият Никан затвори очи за миг и направи грешна стъпка, той ще се разбие на парченца!

Откъм стълбата се чу шум, който прекъсна мислите му. На вратата се появи прислужницата, а след нея вървеше Джотаро. И без друго тъмната му кожа беше потъмняла още повече от мръсотията по време на пътуването, а косата му като на горски дух беше побеляла от прах. Мусаши, истински щастлив, че е отново с малкия си приятел, го посрещна с отворени обятия.

Момчето се строполи на пода и изпружи напред мръсните си крака.

— Господи, колко съм уморен! — простена той.

— Лесно ли ме намери?

— Лесно ли съм те намерил!? Почти се бях отказал. Претърсих всичко наоколо!

— Не пита ли за мен в Ходзоин?

— Питах, но ми казаха, че не са и чували за теб.

— О, така ли? — Мусаши се ококори от учудване. — И то след като изрично им обясних, че можеш да ме намериш около езерото Сарусава. Е, добре. Радвам се, че се справи.

— Ето отговора от училището Йошиока — той подаде бамбуковата тръбичка на Мусаши. — Не успях да открия Хониден Матахачи, така че помолих хората в неговата къща да му предадат съобщението ти.

— Чудесно. Сега иди да се изкъпеш. Долу ще намериш и нещо за хапване.

Мусаши извади писмото и го прочете. В него се казваше, че Сеиджуро очаква с нетърпение „втората схватка“. И че ако Мусаши не се появи, както е обещал, на следващата година, ще бъде прието като знак, че се е изплашил. В такъв случай Сеиджуро ще се погрижи да превърне Мусаши в посмешището на Киото. Тези надути слова бяха изписани с тромав почерк, вероятно не от ръката на Сеиджуро.

Когато Мусаши скъса писмото и го изгори, овъглени късчета хартия полетяха из стаята подобно на множество черни пеперуди.

Сеиджуро говореше за „схватка“, но явно се касаеше за нещо повече от това. Това щеше да бъде битка на живот и смърт. На следващата година, в резултат на тази обидна бележка, един от двамата щеше да се превърне в пепел. Но кой ли?

Мусаши приемаше за естествено един боец да бъде доволен от живота си ден за ден — живот, в който никога не е ясно дали ще видиш още веднъж залязващото слънце. И въпреки това мисълта, че наистина ще умре през следващата година, някак го разтревожи. Имаше още толкова много неща, които му се щеше да направи. И най-вече страстното му желание да стане велик майстор на сабята. Но това не беше всичко. До момента, помисли си, той не беше направил нищо от нещата, които хората обикновено правят през живота си.

На този етап от живота си той все още беше достатъчно упорит, за да си мечтае да има собствени последователи. Много последователи, които да разхождат конете му, да носят соколите му. Също както при Бокуден и господаря на Изе Коизуми. Би искал също и собствена къща, с добра съпруга и верни прислужници. Би искал да бъде добър господар и да се наслаждава на уюта и удобствата на домашния живот. И, разбира се, преди да се установи на едно място, тайно си мечтаеше да изживее своята страстна любовна връзка. През всичките тези години, когато мислеше единствено за пътя на самурая, той беше, без да полага усилия, останал девствен. При все че се беше впечатлявал понякога от жените, които срещаше из улиците на Киото и Нара. Не естетическите им качества го привличаха. Те го възбуждаха физически.

Мислите му се насочиха към Оцу. Макар тя да принадлежеше на далечното минало, той се почувства здраво свързан с нея. Неведнъж, когато се беше чувствал самотен или тъжен, единствено нейният неясен образ се оказваше способен да го ободри.

Той изведнъж излезе от унесеното си състояние. Джотаро се върна при него. Беше изкъпан, сит и горд от успешно изпълнената мисия. Кръстосал малките си крачета, седеше с ръце между коленете. Не след дълго умората го повали и той блажено задряма с отворена уста.

Мусаши го сложи да си легне. На сутринта момчето се събуди с петлите. Мусаши също стана рано, тъй като имаше намерение да продължи по пътя си.

Докато се обличаше, се появи вдовицата и попита с изпълнен със съжаление глас:

— Май се приготвяте да тръгвате?

Тя държеше в ръцете си някаква дреха, която поднесе на Мусаши.

— Уших тези неща за теб като подарък на тръгване — кимоно и къса пелерина. Не знам дали ще ти харесат, но се надявам да ги носиш.

Мусаши учудено я погледна. Дрехите бяха твърде скъпи, за да си позволи да ги приеме след едва двудневния си престой. Опита се да откаже, но вдовицата настоя:

— Трябва да ги вземеш. Те така или иначе не са кой знае какво. Имам много стари кимона и театрални костюми, останали от съпруга ми. Не ми трябват. Помислих си, че ще е добре и ти да имаш някое от тях. Надявам се, че няма да откажеш. Преправих ги малко, за да са ти по мярка. Така че ако не ги вземеш, няма какво да ги правя.

Тя застана зад Мусаши и задържа кимоното така, че той да може да пъхне ръцете си в ръкавите му. Когато го облече, той установи, че коприната е от много добро качество, което го накара да се почувства още по-объркан. Особено пелерината беше изключително красива. Вероятно беше донесена от Китай. Беше поръбена със златист брокат, хастарът й беше от креп, а кожените връзки бяха боядисани в светло лилаво.

— Стои ти направо превъзходно! — възкликна вдовицата.

Гледайки завистливо, Джотаро изведнъж се обади:

— А на мен какво ще подариш?

Вдовицата се засмя:

— Ти би трябвало да си щастлив от възможността да учиш при толкова добър учител.

— Е — промърмори Джотаро, — кому е притрябвало някакво си старо кимоно.

— Харесал ли си си нещо?

Джотаро изтича в антрето и откачи от стената една маска от театъра Но. После отвърна:

— Да, ето това!

Той си я беше пожелал още при първото влизане вчера вечерта. Сега нежно я допря до бузата си.

Мусаши се изненада от добрия вкус на момчето.

Самият той я намираше за превъзходно изработена. Нямаше как да се разбере кой я е правил, но със сигурност беше на две-три столетия. По всяка вероятност я бяха използвали в истински представления на театър Но. Лицето беше изрязано с огромно внимание. Изобразяваше женски демон. Но обикновено маските от този вид кой знае защо бяха боядисани на сини точки, а тази тук показваше лицето на млада жена — красива и изящна. Странното в това лице беше, че от едната страна устата беше изкривена по най-причудлив начин рязко нагоре.

Това очевидно не беше измислица на художника. Портретът беше на истинска, жива луда. Красива, макар и омагьосана.

— Не можеш да вземеш това — твърдо заяви жената и опита да изтръгне маската от момчето.

Избягвайки ръцете й, Джотаро сложи маската на главата си и затанцува из стаята, като крещеше предизвикателно:

— Какво искаш за нея? Вече е моя, смятам да я задържа.

Мусаши, изненадан и объркан от поведението на своя повереник, се опита да го хване, но Джотаро пъхна маската под кимоното си и профуча надолу по стълбите. Вдовицата го гонеше по петите. Макар че ни най-малко не беше ядосана и дори се смееше, тя очевидно не смяташе да се разделя с маската.

Накрая Джотаро бавно се качи горе. Мусаши седеше с лице към вратата, готов да го нахока сериозно. Но влизайки, момчето извика:

— Буу! — и застана с маската пред лицето на Мусаши.

Той се стресна. Мускулите му се напрегнаха и коленете му несъзнателно трепнаха.

Зачуди се защо шегата на Джотаро му подейства толкова силно. Но докато наблюдаваше маската в здрача, като че ли започна да проумява. Резбарят беше заложил в своето творение нещо двойствено. Тази подобна на полумесец усмивка, извита нагоре в лявата част на бялото лице, беше обладана от духове, притежание на дявола.

— Ако ще тръгваме, да тръгваме — каза Джотаро.

Без да става, Мусаши каза:

— Защо още не си върнал маската? Какво искаш да покажеш с това?

— Но тя каза, че мога да я задържа! Тя ми я подари.

— Не е вярно! Слез долу и я върни.

— Но тя ми я даде! Когато предложих да й я върна, тя каза, че щом толкова много я искам, мога да я задържа. Тя просто искала да се убеди, че ще се грижа добре за нея. И аз обещах.

— Какво ще правя с такъв като теб!

Мусаши почувства срам задето е приел първо красивото кимоно, и после тази маска, която вдовицата очевидно ценеше много. Би желал да се отблагодари по някакъв начин, но тя явно не се нуждаеше от пари. Или поне не от малкото пари, които Мусаши можеше да й предложи. Нито пък някоя от оскъдните му вещи беше подходящ подарък за нея. Той слезе долу, извини се за грубото поведение на Джотаро и опита да върне маската. Вдовицата отвърна:

— Не, колкото повече се замислям, толкова повече се убеждавам, че ще бъда по-щастлива без нея. Пък и той толкова силно я желае… Не бъди толкова строг към него.

Подозирайки, че маската има някакво особено значение, Мусаши още веднъж се опита да я върне. През това време Джотаро беше обул сламените си сандали и го чакаше край вратата със самодоволно изражение на лицето. Мусаши изпита желание да се махне от къщата. Той най-после прие подаръка. Младата вдовица каза, че се натъжава повече от това, че Мусаши си тръгва, отколкото от загубата на маската. Тя няколко пъти го помоли, когато и да дойде в Нара, да й гостува отново. Мусаши тъкмо завързваше сандалите си, когато жената на майстора на кнедли се втурна запъхтяна в къщата.

— О — едва промълви тя, — толкова се радвам, че не сте тръгнали още. Не бива да тръгвате! Моля ви, върнете се горе! Случи се нещо ужасно!

Гласът й трепереше, все едно си беше внушила, че я гони чудовище.

Мусаши приключи със завързването на сандалите и спокойно повдигна шапката си:

— Какво има? Какво толкова ужасно се е случило?

— Монасите от Ходзоин са разбрали, че си тръгваш днес. Повече от десет те чакат с копия край полето Ханя.

— О, така ли?

— Да. Игуменът Иншун също е с тях. Мъжът ми познава един от монасите и го попита какво става. Монахът му отговори, че човекът, който е тук от няколко дни, на име Миямото Мусаши, днес напуска Нара. И че монасите ще го причакат някъде край пътя.

С треперещо от страх лице тя увери Мусаши че е равносилно на самоубийство да напусне Нара тази сутрин. Тя го замоли горещо да остане още една нощ. По нейно мнение било по-сигурно да се измъкне на следващия ден.

— Разбирам — безстрастно каза Мусаши. — Значи щели да ме причакат край Ханя?

— Не знам къде точно, но потеглиха в тази посока. Хората в града твърдят, че монасите не били сами. Казват, че и голяма част от ронините също тръгнали, като говорели, че ще те хванат и ще те върнат в Ходзоин. Нещо лошо ли си казал за храма? Или може би си ги обидил с нещо?

— Не съм.

— Ами според тях монасите са бесни, защото си наел човек да разлепи из Нара афиши с подигравателни стихотворения за Ходзоин. Те го приели като злорадство за това, че си убил един от техните.

— Не съм правил подобни неща. Станала е някаква грешка.

— Е, ако е грешка, не бива да се показваш и да се оставиш да те убият заради нея.

По челото му избиха капки пот. Погледна съсредоточено към небето. Припомни си колко бяха ядосани тримата ронини, когато той им провали сделката. Може би на тях трябваше да благодари за всички тези неприятности. Съвсем в техния стил би било да разлепват обидни афиши и после да натопят него. Той рязко се изправи:

— Тръгвам.

Привърза на гърба си пътната си чанта, взе в ръка сламената си шапка и обръщайки се към двете жени, им благодари за любезността. Когато закрачи към вратата, вдовицата, вече обляна в сълзи, го последва, с молба да не тръгва.

— Ако остана още една нощ — отбеляза той, — може да докарам неприятности на дома ви. В никакъв случай не бих искал да се случи подобно нещо, след всичко, което направихте за нас.

— Не ме е грижа — настояваше тя, — тук ще сте на по-сигурно място.

— Не, ще тръгвам. Джо! Благодари на дамата.

Момчето покорно се поклони и направи каквото му бе заповядано. Той също очевидно не беше в добро настроение, но не защото тръгваха. До този момент Джотаро не познаваше добре Мусаши. В Киото чуваше да говорят, че учителят му е слаб и тъпанар. Мисълта, че толкова известните бойци на Ходзоин са решили да го нападат, го потискаше. Детското му сърчице се изпълни с униние и лоши предчувствия.

Полето Ханя

Джотаро пристъпваше тъжно и тежко след учителя си, изпълнен със страх, че всяка следваща крачка го приближава към сигурна смърт. Малко по-рано, докато вървяха по калния път близо до Тодаиджи, капка роса, паднала във врата му, го накара да подскочи ужасен. Черните гарвани, които видя по пътя, му внушаваха мрачно настроение.

Нара остана далече зад тях. През редиците от криптомерии край пътя можеха да видят постепенно скосяващото се поле към хълма Ханя. Вдясно от тях оставаха поклащащите се върхове на връх Микаса. Над тях почиваше спокойното небе.

Изобщо не можеше да разбере защо той и Мусаши отиваха право към мястото, където ги чакаха в засада бойците от Ходзоин. Стига само да искаха, можеха да намерят толкова много места, където да се скрият. Защо например не влязат в някой от храмовете по пътя и да изчакат, докато отмине опасността? Това със сигурност би било по-разумно.

Чудеше се дали пък Мусаши не възнамерява да се извини на монасите, въпреки че не ги беше обиждал по никакъв начин. Джотаро реши, ако Мусаши моли за прошка, той да направи същото. Нямаше време да се обсъжда кое е правилно и кое не.

— Джотаро!

Момчето се сепна от звука на собственото си име.

Той повдигна вежди, а тялото му се изпълни с напрежение. Давайки си сметка, че вероятно лицето му е пребледняло от страх и като не искаше да изглежда по детински, той смело погледна нагоре в небето. Мусаши последва погледа му и момчето се почувства по-обезкуражен от всякога.

Мусаши продължи с обичайния си жизнерадостен тон.

— Прекрасно е, нали Джотаро? Сякаш се движим носени от песента на славеите.

— Какво? — изненадано попита момчето.

— Славеите, казвам.

— А, да, славеите. Май има тук някъде, нали?

По бледите устни на момчето Мусаши можеше да разбере колко е потиснат. Стана му мъчно за него. В края на краищата, само след минути може да се окаже съвсем сам на пътя, в някакво непознато място.

— Приближаваме хълма Ханя, нали? — попита Мусаши.

— Точно така.

— Е, и сега какво?

Джотаро мълчеше. Песента на славеите го изпълваше със студенина. Не можеше да разсее лошото си предчувствие, че съвсем скоро ще се раздели завинаги със своя учител. Искрящите от веселие очи, които изненадаха Мусаши с маската, сега бяха угрижени и мрачни.

— Май ще е по-добре да те оставя тук — каза Мусаши. — Ако продължиш с мен, може случайно да те ранят. Няма смисъл да си докарваш неприятности.

Джотаро се разрева. По лицето му потекоха сълзи като из разпукал се бент. Той посегна да ги избърше, а раменете му затрепериха. Плачът му се прекъсваше от време на време от внезапни гърчове, нещо подобно на хълцане.

— Какво виждам? Не беше ли решил да изучиш Пътя на самураите? Ако се предам и избягам, ти тръгни с мен. Ако ме убият, върни се в магазина в Киото. Но сега-засега скрий се край онова хълмче и наблюдавай оттам. Ще можеш да видиш всичко, каквото става.

Изтрил сълзите си, Джотаро сграбчи Мусаши за ръкавите и избухна:

— Нека да избягаме.

— Един самурай не говори така! А ти искаш да станеш самурай, нали?

— Страх ме е! Не искам да умирам! — с треперещи ръце той се опитваше да избута Мусаши назад. — Помисли и за мен — примоли се, — нека се махаме, докато все още е възможно.

— Като ми говориш така и на мен ми се приисква да избягам. Ти нямаш родители да се грижат за теб, точно като мен на твоята възраст. Но…

— Тогава да тръгваме. Какво чакаме още?

— Не! — обърна се Мусаши. Стъпил здраво на земята, той погледна Джотаро. В очите му се четеше непреклонност. — Аз съм самурай. Ти си син на самурай. Ние няма да избягаме.

Джотаро разбра, че това решение на Мусаши е окончателно. Така че се отказа да моли повече и седна на земята. Кални сълзи се стичаха по бузите му, докато той търкаше зачервените си и подути очи.

— Не се тревожи! — каза Мусаши. — Няма да се оставя да ме победят. Аз ще спечеля! И после всичко ще се оправи, нали?

Джотаро не се успокои кой знае колко от това обещание. Не вярваше нито на дума. Знаеше, че монасите от Ходзоин са над десет. И заради славата на Мусаши като слаб боец, той се съмняваше дали учителят му може да победи един от тях, камо ли всички наведнъж.

От своя страна Мусаши започваше да губи търпение.

Джотаро му харесваше, беше му мъчно за него, но не беше сега момента да се занимава с деца. Онези се бяха събрали с една-единствена цел — да го убият. И той трябваше да бъде готов за удара им. Джотаро се превръщаше в тежест в случая.

Гласът му изведнъж доби строгост:

— Престани да хленчиш! Ако я караш така, никога няма да станеш самурай. Защо не вземеш да се върнеш в магазина за саке? — категорично и не особено нежно той избута момчето от себе си.

Джотаро изведнъж напрегна всичките си сили, спря да плаче и се изправи. На лицето му се изписа изненада. Гледаше как учителя му се отдалечава към хълма Ханя. Искаше да го извика, но устоя на желанието си. Вместо това си наложи да помълчи известно време. После клекна под едно дърво наблизо, зарови лице в дланите си и здраво стисна зъби.

Мусаши не се обърна. Но хлипанията на Джотаро отекваха в ушите му. Имаше усещането, че вижда с тила си нещастния, уплашен малчуган. Съжали, че изобщо го взе със себе си. Повече от достатъчно му беше да се грижи за себе си. Все още недостатъчно узрял, опиращ се единствено на сабята си и без понятие за това какво го очаква утре, нима имаше нужда от спътник?

Дърветата започнаха да оредяват. Озова се на открито поле, което всъщност представляваше леко надигащите се подножия на планините в далечината. На пътя, който се разклоняваше за връх Микаса, стоеше човек, който му махна за поздрав.

— Хей, Мусаши, накъде си се запътил?

Мусаши позна приближаващия се човек. Беше Ямазое Дампачи. Макар веднага да разбра, че целта на Дампачи е да го вмъкне в клопката, той поздрави сърдечно.

Дампачи каза:

— Радвам се, че те срещнах. Искам да знаеш, че ужасно съжалявам за оня ден. — Тонът му беше учтив и докато говореше, съвсем явно разглеждаше внимателно лицето на Мусаши. — Надявам се да забравиш за случилото се. Беше грешка.

Дампачи не беше съвсем сигурен какво да мисли за Мусаши. Беше силно впечатлен от това, което видя в Ходзоин. Всъщност, само като си помислеше за това, го побиваха тръпки. Както изглежда, Мусаши все още беше обикновен ронин. Беше на не повече от двадесет и една, двадесет и две години. А на Дампачи съвсем не му беше приятно да признае, че някой на тази възраст и с такова положение можеше да бъде по-добър от него.

— Къде си тръгнал? — отново попита той.

— Мисля да прекося Ига и да се отправя към главния път Изе. Ами ти?

— О, аз имам да свърша някои неща в Цукигасе.

— Това не е далече от долината Ягю, нали?

— Да, съвсем близо е.

— Там се намира крепостта на господаря Ягю, нали?

— Да, той е близо до един храм, наречен Касагидера. Трябва да отидеш някой път. Старият господар, Мунейоши, се е оттеглил. Занимава се с приготвяне на чай. А синът му, Муненори, е в Едо. Но въпреки това си струва да се отбиеш и да ги посетиш.

— Не мисля, че господарят Ягю би дал урок на такъв като мен.

— Може и да се съгласи. Разбира се, по-добре би било ако имаше препоръка. Случайно познавам един боец в Цукигасе, които работи за семейство Ягю. Ако искаш, мога да го питам дали не би се съгласил да те представи.

Полето се простираше нашироко няколко мили. Хоризонтът беше прорязан тук-там от някоя криптомерия или черен китайски бор. От време на време теренът плавно се надигаше, а заедно с него пътят също се движеше нагоре и надолу. В подножието на хълма Ханя, Мусаши забеляза да се вие тъмен пушек от запален огън. Издигаше се над ниско хълмче.

— Какво е това? — попита.

— Кое?

— Пушекът ей там.

— Какво толкова странно има в него?

Дампачи се придържаше плътно до лявата страна на Мусаши. Когато го погледна в лицето, чертите му се изостриха осезаемо.

Мусаши посочи:

— Онзи пушек, има нещо съмнително в него. Не мислиш ли?

— Подозрително ли? В какъв смисъл?

— Ами подозрително, нали разбираш, също като изражението на лицето ти в момента — остро каза Мусаши, като грубо посочи с пръст Дампачи.

Остро свистене наруши тишината. Мусаши нанесе удар, на който Дампачи не успя да реагира. Вниманието му беше отклонено от насочения към него пръст, и той дори не разбра кога Мусаши е извадил сабята си. Тялото му подскочи, политна напред и се строполи по лице на земята.

Нямаше да се изправи никога. В далечината настана паника. На върха на възвишението се появиха двама мъже. Единият от тях нададе вик, и двамата едновременно се завъртяха и си плюха на петите.

Сабята, която Мусаши беше насочил към земята, блестеше на слънцето. От нея капеше още топла кръв. Той се запъти направо към възвишението. Въпреки че пролетният вятър нежно галеше кожата му, докато се изкачваше, Мусаши усещаше напрежение в мускулите си. Отгоре той погледна към огъня, запален в ниското.

— Той е тук! — извика единият от съгледвачите, които се бяха впуснали към групата. Мъжете бяха около тридесет. Сред тях Мусаши разпозна другарите на Дампачи — Ясукава Ясубей и Отомо Банрю.

— Тук е! — като папагал повтори другият.

Мъжете се бяха разложили на слънцето. Сега изведнъж всички скочиха на крака. Половината бяха монаси, другата половина вероятно ронини. Когато Мусаши се появи, безмълвно, но диво вълнение премина през групата. Всички видяха окървавената сабя и изведнъж разбраха, че битката вече е започнала. Вместо да предизвикат Мусаши, те седяха край огъня и се бяха оставили той да ги предизвика!

Ясукава и Отомо припряно обясняваха как беше убит Ямазое. Ронините побесняха, монасите от Ходзоин хвърляха заплашителни погледи на Мусаши, докато се подреждаха за бой.

Всички монаси бяха въоръжени с копия. С навити нагоре черни ръкави, те бяха готови за действие. Очевидно нападаха, за да отмъстят за смъртта на Агон и да възстановят честта на храма. Изглеждаха комично уродливи, сякаш множество демони бяха дошли от ада.

Ронините образуваха полукръг, така че да наблюдават представлението и в същото време да пазят Мусаши да не избяга.

Тази мярка като че ли не беше необходима, тъй като Мусаши не показваше желание нито да избяга, нито да се върне обратно. Всъщност той вървеше уверено право към тях. Напредваше бавно, стъпка по стъпка, изглеждаше готов да нападне всеки момент.

За миг настъпи зловеща тишина. Сякаш и двете страни се замислиха над приближаващата смърт. Лицето на Мусаши смъртно пребледня. През очите му гледаха искрящите от злоба очи на Бога на отмъщението. Той избираше своята жертва.

Нито ронините, нито монасите изпитваха напрежението, от което беше обладан Мусаши. Числеността им внушаваше сигурност. Оптимизмът им беше непоколебим. Въпреки това никой от тях не искаше да влезе пръв в боя.

Един монах от края на редицата подаде сигнал, и без да нарушават строя си, те заобиколиха Мусаши отдясно.

— Мусаши! Аз съм Иншун — извика същият монах. — Научих, че си пристигнал в мое отсъствие и че си убил Агон. А по-късно публично си оскърбил честта на Ходзоин. Надсмивал си се над нас, разлепил си афиши из целия град. Вярно ли е?

— Не! — извика Мусаши. — Ако си истински монах, би трябвало да усещаш нещата по-добре, а не да вярваш на всичко, което чуваш. Би трябвало да съдиш с ума и сърцето си.

Това наля още масло в огъня. Без да обръщат внимание на водача си, монасите започнаха да крещят и да се убеждават един друг, че е време да започват, че няма нужда от повече приказки.

Ронините ентусиазирано ги подкрепяха. Самите те се бяха наредили плътно около лявата страна на Мусаши. С викове, ругатни и като размахваха саби във въздуха, те насъскваха монасите срещу противника им.

Мусаши почувства, че ронините са силни само на думи, не и на дела. Той се обърна рязко към тях и изкрещя:

— Е, добре! Кой от вас иска да се бие с мен?

Всички, с изключение на двама или трима, отстъпиха крачка назад. Всеки от тях беше сигурен, че пълният със злоба поглед на Мусаши се е спрял върху него. Двама-трима смелчаци стояха в готовност, с извадени напред саби и предизвикателни лица. За части от секундата Мусаши се озова при единия от тях и се нахвърли върху него като разярен тигър. Чу се звук като от отпушване на коркова тапа. Земята се обля в кръв. После се разнесе остър писък — не беше боен вик, нито пък ругатня, а наистина смразяващ кръвта вой.

Сабята на Мусаши фучеше из въздуха и нанасяше удари във всички посоки. При всеки допир с човешко тяло той усещаше в себе си ехото на удара. Под острието на оръжието му се разплискаха кървища и мозък. Из въздуха полетяха пръсти и ръце.

Ронините бяха дошли само да наблюдават касапницата, а не да участват в нея. Но слабостта им стана причина Мусаши да нападне първо тях. В самото начало те се държаха заедно съвсем прилично защото си мислеха, че монасите скоро ще им се притекат на помощ. Но онези стояха притихнали и без да помръдват, докато Мусаши за броени митове съсече пет-шест ронина, хвърляйки в ужас останалите. Не след дълго те се разбягаха на всички посоки, наранявайки се един друг със сабите си.

През по-голямата част от времето Мусаши беше като в унес, без да съзнава какво точно става. Беше изпаднал в транс, в някакъв убийствен сън, в който душата и тялото му виждаха единствено острието на дългата три стъпки сабя. Целият му житейски опит — знанията, които придоби от баща си, наученото по време на битката при Секигахара, теориите, които беше слушал в различни школи по бойни изкуства, уроците на планините и реките — безсъзнателно дойде в услуга на бързите движения на тялото му. Превърна се в безплътен вихър, покосяващ стадото ронини, които в шеметното си объркване се бяха превърнали в удобни мишени на сабята му.

За краткото време, през което траеше битката, един от монасите преброи колко пъти вдиша и издиша. Преди да си поеме въздух за двадесети път, всичко беше приключило. Кръвта на жертвите беше попила по дрехите на Мусаши. Малкото оцелели ронини също бяха опръскани с кръв. Земята, тревата и дори въздухът бяха аленочервени. Един от тях изкрещя и малкото останали живи се разпръснаха във всички посоки.

Докато ставаше всичко това, Джотаро се беше отдал на молитва. Със сключени пред гърдите ръце и поглед отправен в небето той шептеше: „О, Богове на небето, помогнете му! Там долу в полето моят Учител е безнадеждно сам. Той е слаб, но иначе е добър човек. Моля ви, помогнете му!“

Въпреки че Мусаши му бе заповядал да изчезва, той не можеше да си тръгне. Мястото, което си бе избрал за наблюдателница, беше ниско възвишение, откъдето се виждаше цялото полесражение и огънят в далечината. Джотаро седеше там с шапката и маската край себе си.

— Хачиман! Компира! Боже на Храма Касуга! Погледнете насам! Моят Учител върви право срещу врага! О, вие небесни Богове, запазете го! Той не е на себе си. Обикновено е благ и внимателен, но от тази сутрин се държи малко странно. Сигурно се е побъркал. Иначе не би тръгнал сам срещу толкова много противници! О, моля ви, умолявам ви, помогнете му!

След като бе призовал Боговете стотина пъти и повече, не забеляза никакви видими резултати от усилията си и това го ядоса. Накрая закрещя:

— Никой ли няма там горе? Нито един Бог? Нима ще оставите злите да победят, а добрият да бъде убит? Ако го направите, то значи всичко, което ми е говорено за доброто и злото, е било лъжа! Не можете да допуснете да го убият! Ако стане така, ще ви заплюя всички!

Когато видя, че Мусаши е заобиколен, молитвите му прераснаха в ругатни, отправени не само срещу противниците в боя, но и срещу самите Богове. После, когато разбра, че кръвта, която се лее из полето не е Учителя му, той внезапно смени песента:

— Вижте! Моят Учител май изобщо не е слабак! Та той ги бие!

Джотаро за първи път присъстваше на схватка, в която хората се биеха като зверове — на живот и смърт. Изобщо за първи път виждаше толкова кръв. Стори му се, че и той е там долу, в разгара на боя. Че самият той е омазан с кръв. Сърцето му на няколко пъти спираше, чувстваше се зашеметен, не на себе си.

— Погледнете го! Знаех си, че ще успее! Какво нападение! А само погледнете глупавите монаси! Приличат на сбирщина грачещи гарвани. Страх ги е да помръднат.

Последното му заключение се оказа прибързано. Още не беше довършил мисълта си, когато монасите започнаха да настъпват към Мусаши.

— О, о! Това изглежда е сериозно. Те ще го нападнат едновременно. Мусаши е загазил!

Забравил всичко, не на себе си от притеснение, Джотаро хукна през глава към мястото, откъдето идваше опасността. Игуменът Иншун даде команда за атака. В същия миг с невъобразим тътен от викове, мъжете с копията се впуснаха напред. Лъскавите им оръжия свистяха във въздуха. Монасите се разроиха като пчели из кошер. Бръснатите им глави им придаваха още по-жесток вид.

Копията бяха от всякакви разновидности, с най-разнообразни остриета — заострени по обикновения начин, конусовидни, плоски, кръстосани, или във формата на кука. Всеки монах използваше такова копие, каквото най-добре подхождаше на индивидуалния му стил. Днес имаха възможност да проверят как техниките, изпробвани при учебните срещи, действат в истински бой.

Когато се размърдаха, Мусаши, очаквайки лъжлива атака, отскочи назад и зае изходна позиция. Изтощен и все още зашеметен от предишния сблъсък, той здраво стисна дръжката на сабята си. Тя лепнеше от засъхнала кръв. Погледът му се замъгляваше от стичащата се по лицето му пот, примесена с кръв. Но това не го притесняваше, защото решението му беше да загине величествено.

За негово учудване, атака изобщо не последва. Вместо очакваното нападение срещу него, монасите се нахвърлиха като бесни кучета върху доскорошните си партньори в битката. Те подгониха ронините, които вече бягаха и започнаха да ги налагат безмилостно, докато онези отчаяно пищяха в знак на протест. Нищо неподозиращи, те напразно се опитваха да отклонят ударите на монасите към Мусаши. Но бяха посечени, набучени на копията, раздрани по устите, разчекнати или заклани по някакъв друг начин.

И това продължи, докато не остана нито един жив. Кръвопролитието беше толкова истинско, колкото и жестоко.

Мусаши не можеше да повярва на очите си. Защо монасите атакуваха съюзниците си? И защо с такава жестокост? Само преди миг самият той се биеше като див звяр. Сега едва издържаше на жестокостта, с която чернополите братя изклаха ронините. Превърнал се за кратко в безмозъчно животно, докато наблюдаваше отстрани други в подобно състояние, той възвърна човешкия си вид. Това беше доста печален опит. После усети, че краката и ръцете му са твърде натежали. Погледна надолу, и видя Джотаро, който плачеше от радост. Мусаши най-после се отпусна.

Когато боя приключи, игуменът се приближи към него и учтиво, с достойнство каза:

— Предполагам, че ти си Миямото. Чест е да се запозная с теб.

Той беше висок и светлолик. Мусаши се учуди на поведението му. Също и от уравновесеността му. Доста объркан, той избърса сабята си и я прибра в ножницата. За момент изгуби дар слово.

— Нека се представя — продължи монахът, — аз съм Иншун, игумен на Ходзоин.

— Значи ти си майстор на копието — каза Мусаши.

— Съжалявам, че не съм бил в храма, когато си го посетил наскоро. Смущава ме също фактът, че моят ученик Агон се е представил толкова лошо.

Съжалява за това как Агон се е бил? Мусаши си помисли, че ушите му се нуждаят от почистване. Известно време не каза нищо. Защото преди да открие как да реагира на изтънчените думи на Иншун, трябваше да овладее хаоса в мислите си. Той все още не можеше да си отговори на въпроса защо монасите се обърнаха срещу ронините. Не можеше да измисли никакво задоволително обяснение. Дори някак си беше объркан от факта, че все още беше жив.

— Ела — подкани го игуменът, — измий тая кръв от себе си. Трябва да си починеш.

Иншун го заведе край огъня. Джотаро, плътно до него, не го изпускаше от поглед.

Монасите бяха накъсали на парчета голяма памучна покривка и чистеха копията си. Те постепенно се събраха около огъня. Насядаха около Иншун и Мусаши, сякаш не се е случило нищо необичайно. Започнаха да бъбрят.

— Ей, виж там горе — каза някой и посочи небето.

— А, гарваните надушиха кръвта. Сега ще пограчат над труповете.

— Защо не се залавят за работа?

— Ще се заловят, нека само се махнем. Ще се изпотрепят кой по-напред да се включи в гуляя.

Продължиха да си разменят зловещи закачки в същия спокоен дух. Мусаши се убеди, че ако сам не попита, няма да разбере какво се случи. Той погледна Иншун.

— Знаеш ли, мислех, че сте се събрали заради мен. И аз положих всички усилия да изпратя в царството на мъртвите колкото може повече хора. Не мога да разбера защо се отнасяте така с мен!

Иншун се засмя:

— Е, не че те смятаме за приятел, но същинската ни цел днес бе да прочистим района.

— Наричаш това, което се случи преди малко, „прочистване“?

— Точно така — каза Иншун, сочейки хоризонта. — Но мисля, че ще е по-добре да изчакаме и да оставим Никан да ти обясни всичко. Сигурен съм, че онази точица в далечината е той.

В същото време от другата страна на полето един ездач говореше на Никан:

— Бързо се движиш за възрастта си, прав ли съм?

— Не аз ходя бързо, а вие сте бавни.

— По-чевръст си от конете.

— Защо да не съм, нали съм човек?

Старият монах, който единствен се движеше пеша, вървеше редом с ездачите, които приближаваха към огъня. Петимата ездачи с него бяха държавни служители. Когато групата приближи, монасите започнаха да шушукат:

— Старият Учител дойде.

Когато се убедиха в това, те се отдалечиха на прилично разстояние и се подредиха, като че щеше да се извършва някаква свещена церемония. Така можеха да поздравят Никан и придружителите му.

Първото нещо, което Никан попита, беше:

— За всичко ли се погрижихте?

Иншун кимна и отговори:

— Точно както заповядахте — После се обърна към останалите и додаде: — Благодаря ви, че дойдохте.

След като самураите един след друг скочиха от конете си, водачът им отвърна:

— Няма защо. Аз ви благодаря, че свършихте работата!… Да се залавяме, момчета.

Служителите разгледаха труповете, направиха някакви записки. После водачът им се върна при Иншун:

— Ще изпратим хора от града да изчистят тая бъркотия. Моля, оставете всичко както си е.

След това петимата се метнаха отново на конете и се отдалечиха.

Никан даде на монасите да разберат, че не са необходими повече. След като му се поклониха, те мълчаливо започнаха да се оттеглят. Иншун също се сбогува с Никан и Мусаши и си тръгна.

Малко след като всички се разотидоха, настъпи голяма шумотевица. С весело пляскане на крилете гарваните се спуснаха на земята.

Недоволен от шума, Никан се приближи до Мусаши и небрежно подхвърли:

— Прости ми, ако съм те обидил с нещо оня ден.

— Съвсем не. Беше много внимателен с мен. Аз съм този, който трябва да ти благодари.

Мусаши коленичи и се поклони дълбоко пред старият монах.

— Стани — заповяда му Никан, — тук не е място за поклони.

Мусаши се изправи.

— Опитът ти днес научи ли те на нещо? — попита монахът.

— Дори не съм сигурен какво точно се случи. Можете ли да ми обясните?

— Разбира се — отвърна Никан. — Чиновниците, които си тръгнаха преди малко, служат при Окубо Нагаяши, отскорошния управител на Нара. Те са новаци тук и ронините използваха в своя полза това, че не познават областта. Устройваха засади на нищо неподозиращи случайни пътници, изнудваха, играеха комар, крадяха жени, влизаха в къщите на вдовици, с други думи, причиняваха всякакви неприятности. Новият управител не можеше да се справи сам с тях. Но той знаеше, че най-опасни сред тях са около петнадесетината подстрекатели, сред които Дампачи и Ясукава.

— Този Дампачи и приятел четата му, както знаеш, ти имаха зъб. И понеже ги беше страх да те нападнат сами, натъкмиха нещо, за което си мислеха, че е хитър план. Смятаха така да извъртят нещата, че монасите от Ходзоин да свършат работата вместо тях. Клеветите срещу храма, приписани на теб, бяха тяхно дело. Също и афишите. Те направиха така, че всичко да ми се докладва, като си въобразяваха, че съм изкуфял.

Докато слушаше, в очите на Мусаши се появи весело пламъче.

— Замислих се над това, което ставаше, изведнъж ми просветна, че момента е подходящ за чистка в Нара — продължи игуменът. — Споделих плана си с Иншун. Той го одобри и се зае с организацията. В крайна сметка всички са доволни — монасите, управата, а също и гарваните. Ха, ха!

Имаше още някой безкрайно доволен. Разказът на Никан беше разсеял всички съмнения и страхове на Джотаро. Момчето беше в екстаз. Започна да си подпява импровизирана песенчица и да танцува наоколо, пляскайки с криле като птица.

Никан и Мусаши чуха възгласите и се обърнаха да го гледат. Той беше сложил маската със загадъчната усмивка на главата си и с дървената си сабя сочеше разпръснатите по полето трупове. Той продължи песента си, като от време на време, се заканваше на птиците:

Да, гарвани,

понякога се налага

да се прави чистка.

Не само в Нара.

И в живота е така —

всичко се преражда.

За да се роди пролетта от земята,

горим листата

горим полетата.

Понякога ни се приисква сняг,

друг път правим чистка.

О, гарвани!

Веселете се! Какъв гуляй!

Супа пиете направо от очите,

има и гъсто червено саке,

само не прекалявайте с него,

защото бързо ще се напиете.

— Ела тук, момче! — строго извика Никан.

— Да, господарю — Джотаро спря и се обърна с лице към игумена.

— Престани да се правиш на шут. Донеси малко камъни.

— Такива ли? — попита Джотаро, грабвайки един камък близо до крака си.

— Да. Донеси много.

— Веднага, господарю!

Когато момчето събра достатъчно камъни, Никан седна и върху всеки написа „Наму Мьохо Ренгекьо“, свещената молитва на сектата Ничирен. После ги даде на момчето и му каза да ги пръсне между труповете. Докато Джотаро вършеше това, Никан сключи ръце и запя част от Лотосовата сутра.

Когато приключи, каза:

— Това ще ги пази. Сега вие двамата можете да тръгвате. Аз се връщам в Нара.

Той си тръгна тъй внезапно, както беше дошъл. Вървеше с обичайната си шеметно бърза походка. Мусаши дори не можа да му благодари или да уговори следваща среща.

За миг Мусаши се беше вторачил в отдалечаващата се фигура. После внезапно се втурна след него.

— Свети отче — извика той, — не забрави ли нещо?

Докато изричаше това, Мусаши потупа сабята си.

— Какво? — попита Никан.

— Не ми каза нито дума за напътствие. И понеже няма как да знам дали ще те видя отново, бих се радвал, ако ми помогнеш с някакъв мъничък съвет.

Беззъбата уста на игумена издаде добре познатия на Мусаши пращящ смях.

— Нима все още не си разбрал? — попита старецът. — Единственото, което трябваше да ти кажа е, че си прекалено силен. Ако продължаваш да се гордееш със силата си, няма да доживееш тридесет. Поради тази причина много лесно можеше да бъдеш убит днес. Помисли върху това. И реши как да се държиш в бъдеще.

Мусаши стоеше онемял.

— Днес ти постигна нещо, но то не беше добре изпипано, не беше обмислено от всички страни. Още си млад, тъй че нямам право да те виня, но знай — груба грешка е ако мислиш, че Пътят на самураите се състои единствено от демонстриране на сила. Освен това, аз съм склонен да правя същата грешка, така че нямам право да ти говоря по тези въпроси. Трябва да следваш пътя на Ягю Секишусай и господаря на Изе, Коизуми. Секишусай беше мой учител, а господарят Коизуми негов. Ако ги приемеш като пример за подражание и се опиташ да вървиш по пътеката, която те следваха, може и да намериш истината.

Когато гласът на Никан замлъкна, Мусаши, който беше забил поглед в земята, изправи глава. Старият монах вече беше изчезнал.

Имението Коягю

Долината Ягю е разположена в подножието на връх Касаги на североизток от Нара. В началото на седемнадесети век там имаше процъфтяващо малко селище. То беше твърде голямо, за да бъде определено просто като село, но и не дотам многобройно и оживено, за да се нарече град. Можеше без проблеми да бъде наречено село Касаги, но вместо това местните използваха названието имението Камбе, наследено от отминалата епоха на големите частни господарски владения. В центъра се намираше Главната Къща — крепост, която беше едновременно символ на стабилно управление и културен център на областта. Беше заобиколена от каменни укрепления, останки от древни крепостни стени. Местните, както и дедите на техните господари, от десети век насам удобно се бяха разположили в областта. Сегашният управник беше наследствен земевладелец, който наред с другата си дейност се беше заел и да разпространява културата. Той беше готов да жертва живота си, за да защити земята си. В същото време внимателно избягваше да се замесва сериозно в междуособиците и спречкванията на господарите от другите феодални имения. Накратко, областта беше спокойна и управлявана мъдро.

Тук не можеха да се открият следите на разложение на нравите и упадък, които обикновено носеха със себе си свободните самураи. По това областта се различаваше съществено от Нара, където древни храмове, известни в историята и фолклора, биваха зарязвани и оставяни на разруха. Подривни елементи просто не се допускаха на територията на областта.

Самата природа наоколо водеше война с грозното в живота. Планинската верига Касаги беше еднакво ослепително красива както по здрач, така и при изгрев. Водата беше чиста и бистра — идеална вода, както казваха, за правене на чай. Наблизо цъфтяха сливовите градини на Цукигазе. А славеите пееха от сезона на топящите се снегове до този на бурите и дъждовете. Гласчетата им бяха кристалночисти като водите на планинските извори.

Някога един поет беше казал, че „там, където се е родил веднъж герой, планините и реките винаги са свежи и чисти“. Ако в долината Ягю не се беше родил нито един герой, думите на поета щяха да звучат нелепо. Но тук наистина беше родното място на много герои. Родът на господарите Ягю е най-доброто доказателство. В този велик дом дори прислужниците бяха с потекло. Много от тях бяха дошли от оризовите полета, след като се бяха отличили в някоя битка. В господарския дом те се бяха превърнали във верни и способни помощници.

Ягю Мунейоши Секишусай вече се беше оттеглил и живееше в малка планинска къща недалеч от Главната Къща. Вече не проявяваше какъвто и да е интерес към местното управление и дори не беше в течение кой е управител в момента. Имаше множество синове и внуци, а също и доста подчинени, на които можеше да разчита. За свое успокоение беше приел, че хората днес са управлявани така мъдро, както по негово време. Когато Мусаши пристигна там, бяха изминали десетина дни от боя при Ханя. Пътьом той беше посетил няколко храма, Касагидера и Джоруриджи, където бе видял реликви от епохата Кему. Влезе в местния хан с намерение да остане няколко дена и да си почине — физически и душевно.

Неофициално облечен, един ден той взе Джотаро и двамата отидоха на разходка.

— Забележително! — възкликна Мусаши, докато погледът му блуждаеше над посевите по ливадите и покрай работещите земеделци. — Забележително — повтори той.

Накрая Джотаро не се стърпя:

— Кое е забележително?

Най-забележителен според него беше начинът, по който Мусаши говореше сам на себе си.

— Откакто напуснах Мимасака, обиколих провинциите Сецу, Каваши и Изуми, бях в Киото и Нара, но никъде не видях място като това.

— Е, и какво от това? Какво толкова му е различното?

— Най-напред, тук планините са пълни с дървета.

Джотаро се изсмя:

— Дървета? Та дървета има навсякъде. Не е ли така?

— Да, но тук е различно. Всички дървета в Ягю са стари. Това означава, че тук от години не е имало война, не са вилнели вражески орди, изгаряйки и съсипвайки горите. Означава още и че не е имало и глад, или поне от много, много отдавна.

— Това ли е всичко?

— Не. Полетата също са зелени. А тазгодишният ечемик е добре омачкан, за да се заздравят корените му и да може да расте добре. Слушай! Не чуваш ли шума от въртящи се колела? Сякаш го чувам от всяка къща. И не забелязваш ли, че когато минават добре облечени пътници, земеделците не ги гледат със завист?

— Нещо друго?

— Както можеш да забележиш, тук има много млади момичета, които работят на полето. Това означава, че областта е богата, че тук хората живеят спокоен и нормален живот. Децата им растат здрави, на старите хора се гледа с дължимото уважение, а младите мъже и жени не напускат родното си място, за да се скитат без подслон по чужди градове и села. Сигурно е, че господарят на областта е богат човек. И че сабите и копията в оръжейната му са добре излъскани и в изрядно състояние.

— Не виждам нищо интересно във всичко това — оплака се Джотаро.

— Хм, не бих си и помислил, че ще видиш.

— Както и да е, не си дошъл тук, за да се наслаждаваш на пейзажа, нали? Няма ли да се биеш със самураите от Коягю?

— Боят не е единственото нещо в Изкуството на Войната. Хората, които разсъждават по този начин и мислят единствено за храната и подслона си, са направо нехранимайковци. Истинският ученик е зает много повече да тренира мисълта си и да възпитава духа си, отколкото да развива бойни умения. Той трябва да изучава най-различни неща — география, напояване, човешки чувства, обичаи и поведение, отношения с господаря на областта. Той трябва да се интересува от всичко, което става в крепостта, а не само от това, което става извън нея. Всъщност сериозният ученик иска да отиде навсякъде, където може и да научи възможно най-много неща.

Мусаши разбираше, че тази лекция не е особено интересна за Джотаро. Но той чувстваше необходимост да бъде честен с момчето и да не му отговаря половинчато. Не проявяваше нетърпение към многобройните му въпроси. Докато вървяха, продължи да му отговаря задълбочено и подробно.

Когато видяха всичко, което можеше да се види от външната страна на крепостта Коягю, след като разгледаха добре долината, те се върнаха в хана.

В околността имаше само един хан, но беше достатъчно просторен. Пътят беше отсечка от главния път Ига. Много хора, тръгнали на поклонение към Джоруриджи или Касагидера прекарваха по една нощ тук. Всяка вечер десетина товарни коня можеха да се видят вързани за дърветата близо до входа или под главната стряха.

Прислужницата, която им показа стаята, ги попита:

— Разходихте ли се наоколо?

Със своите планински панталони тя можеше спокойно да мине за момче, ако не беше червеното женско оби. Без да дочака отговор, тя додаде:

— Ако желаете, можете да се изкъпете.

Мусаши се запъти към банята, докато Джотаро, почувствал, че е намерил нов приятел на своята възраст, попита:

— Как се казваш?

— Не знам — отвърна момичето.

— Трябва да ти има нещо, щом не си знаеш името.

— Коша.

— Какво смешно име.

— Какво толкова му е смешното? — придружи с въпрос удара си Коша.

— Тя ме удари! — извика Джотаро.

По сгънатите дрехи на пода във вестибюла Мусаши разбра, че в банята има още някой. Той се съблече и отвори вратата на задимената баня. Вътре имаше трима души, които разговаряха лениво. При вида на мускулестото му тяло, те изведнъж замълчаха.

Мусаши с доволна въздишка се отпусна в басейна. Горещата вода преля под тежестта на шестстъпковото му туловище. Това изненада, по някаква причина, тримата мъже. Единият от тях го погледна право в очите. Мусаши бе подпрял глава на ръба на басейна и бе притворил очи.

Постепенно разговорът се възобнови оттам, докъдето беше свършил. Мъжете се къпеха извън басейна. Кожата по гърбовете им беше бяла, а мускулите им отпуснати. Очевидно бяха градски хора. Маниерите и речта им ги отличаваха.

— Как се казваше оня… самураят от Ягю?

— Май беше Шода Кидзаемон.

— Ако господарят Ягю прати прислужник с отказ за двубой, явно не е толкова добър, колкото казват.

— Според Шода, Секишусай се оттеглил и вече не се бие с абсолютно никой, при никакви обстоятелства. Мислиш ли, че каза истината, или просто си го измисли?

— О, не мисля, че е истина. Много по-вероятно, когато е чул, че вторият син на дома Йошиока го предизвиква, да е решил да не рискува.

— Е, поне беше така добър да прати плодове и да каже, че се надявал да сме прекарали добре.

Йошиока? Мусаши вдигна глава и отвори очи. При посещението си в Йошиока беше чул някой да споменава за пътуването на Деншичиро към Изе. Мусаши предположи, че сега тримата мъже бяха на път за вкъщи. Един от тях трябваше да е Деншичиро. Но кой?

— Май не обичам много баните — горчиво си помисли той. — Първо Осуги ми направи клопка в банята, а сега, отново без дрехи, се натъкнах на тези от Йошиока. Сигурно са чули какво се случи в тяхно отсъствие. Ако Деншичиро знае, че се казвам Миямото Мусаши, на часа ще изхвърчи оттук и ще се върне след миг със сабята си.

Но тримата не му обръщаха никакво внимание. Съдейки по разговора им, веднага щом пристигнали, те изпратили писмо в Къщата Ягю. Секишусай очевидно е поддържал връзка с Йошиока Кемпо някога, когато Кемпо е бил наставник на шогуните. Без съмнение, поради тази причина Секишусай не можеше да не прочете писмото на сина на Кемпо и затова беше изпратил Шода в хана да изрази почитанията му.

В отговор на това, най-умното, което тия трима градски младежи можаха да измислят, беше да го нарекат „тактичен“. И да заключат, че е решил „да не рискува“, убеждавайки се, че явно „не е толкова добър, колкото се говори“. Те изглеждаха напълно доволни от себе си. Но на Мусаши му бяха смешни. В противовес на това, което беше видял в крепостта Коягю и на доброто впечатление, което хората в областта му правеха, тези тук очевидно не можеха да предложат нищо по-добро от умни приказки.

Това му напомни историята за жабата, която, озовала се на дъното на един кладенец, не можела да види какво става в света. Понякога, помисли си той, се случва точно обратното. Тези разглезени чеда на Киото можеха отблизо да наблюдават какво става в центъра на света, да следят развитието на нещата. Но на тях дори не им беше минавало през ума, че докато гледат безбрежното море, някъде другаде, на дъното на дълбок кладенец, една жаба бавно, но сигурно растеше и крепнеше.

Тук в Коягю, доста далеч от политическия и икономически център на страната, упорити самураи от десетилетия водеха здравословен селски живот. Запазваха добродетелите на дедите си, преодоляваха слабостите си и ставаха все по-добри.

С течение на времето от Коягю бяха излезли Ягю Мунейоши, велик майстор на бойните изкуства, и синът му Муненори, владетелят на Таджима, чиито необикновени умения беше открил самият Иеясу. Освен това, по-големите синове на Мунейоши, Городзаемон и Тошикацу, прочути из цялата околия със смелостта си, а също и внукът му Хього, чието изумително майсторство му бе осигурило високо платена служба при добре известния военачалник Като Кийомаса от Хиго. По слава и престиж дома Ягю не можеше да се мери с Йошиока. Но по качества и умения, разликата бе останала в миналото. Деншичиро и приятелите му бяха слепи за собствената си самонадеяност. Въпреки всичко, на Мусаши му дожаля за тях.

Премести се в онзи ъгъл на помещението, където бяха прокарали маркуч с вода. Развърза косата си и започна да търка главата си с парче глина. За първи път от много седмици изпита удоволствието да се изкъпе истински. Междувременно мъжете от Киото приключваха с банята си.

— О, какъв кеф.

— Наистина. А сега защо да не извикаме няколко момичета да ни сервират сакето?

— Чудесна идея! Великолепно!

Тримата се изсушиха и излязоха. След щателно измиване и още едно накисване в горещата вода, Мусаши също се избърса, върза косата си и се качи в стаята. Там намери приличащата на момче Коша обляна в сълзи.

— Какво има?

— Онова, вашето момче, господине, вижте как ме удари!

— Лъже! — ядосано се провикна Джотаро от другия ъгъл на стаята.

Мусаши беше готов да го нахока, но Джотаро възрази:

— Тая тъпачка каза, че си слабак!

— Не е вярно! Не съм!

— Каза го!

— Господине, не съм казвала че вие или който и да било друг е слабак. Това келеме започна да се перчи, че вие сте най-великия боец в страната, защото сте убил десетки ронини на полето Ханя. Аз му казах, че в Япония няма по-добър майстор от господаря на нашата област. И после той започна да ме пердаши по бузите.

Мусаши се засмя.

— Разбирам. Не е трябвало да го прави и добре ще си плати за това. Надявам се да ни простиш. Джо! — строго се обърна към момчето.

— Да, господине, — отвърна малкият, все още намусен.

— Бягай да се изкъпеш!

— Не обичам да се къпя.

— Нито пък аз, — излъга Мусаши, — но си толкова потен, че чак вониш.

— Утре сутринта ще отида да поплувам в реката.

Колкото повече се привързваше към Мусаши, толкова по-упорит ставаше. Но Мусаши не го беше грижа кой знае колко. Всъщност дой дори харесваше тази му упоритост. В края на краищата момчето така и не отиде на баня.

Не след дълго Коша донесе подносите за вечеря. Ядоха мълчаливо. Джотаро и момичето се гледаха в очите, докато тя слагаше масата.

Мусаши беше прекалено зает със собствените си мисли около посещението при Секишусай. Съзнаваше ниското си обществено положение и разбираше, че иска прекалено много. Но може би, само може би, не беше невъзможно.

— Ако ще меря силите си с някой — мислеше си той, — той трябва да е силен. Струва си да рискувам живота си, за да видя дали мога да надделея над великите Ягю. Няма смисъл да вървя по Пътя на меча, ако не ми стиска да опитам.

Мусаши беше сигурен, че повечето хора биха му се изсмели веднага, щом разберат колко го блазни тази мисъл. Ягю, макар и не сред най-преуспяващите даймио, беше господар на крепостта. Синът му служеше в двора на шогуна. Изобщо цялото семейство беше възпитано в традициите на военната каста. В настъпващата нова епоха те навлизаха, носейки печата на миналото.

— Това ще бъде истинското ми изпитание — помисли Мусаши, който дори докато ядеше ориза си, се подготвяше за предстоящата битка.

Божурът

Чувството за лично достойнство на стареца растеше с годините. Днес той приличаше на величествен жерав, като в същото време беше запазил поведението и обноските на добре възпитан самурай. Имаше здрави зъби и орлов поглед.

— Ще доживея до сто, — често уверяваше познатите си.

Секишусай беше твърдо убеден в това.

— В семейство Ягю винаги е имало дълголетници — обичаше да подчертава той. — Тези, които са умирали двайсет-трийсетгодишни са падали на бойното поле. Всички други са доживявали повече от шейсет.

Сред безчетните войни, в които самият той бе участвал, имаше и няколко сериозни, включително въстанието на Мийоши и битките, които ознаменуваха възхода и краха на родовете Мацунага и Ода.

Дори да не бе се родил в такова семейство, Секишусай поради начина си на живот и най-вече поради начина си на мислене на стари години, даваше основания да се мисли, че наистина ще доживее до сто. Когато беше на четиридесет и седем, той по лични съображения се отказа от живота си на воин. Оттогава нищо не можеше да го накара да промени решението си. Остана глух за настойчивите молби на шогуна Ашикага Йошиаки, също и на честите покани на Нобунага и Хидейоши да се присъедини към техните части. Макар че живееше почти в сянката на Киото и Осака, отказваше да се забърква в честите по това време междуособици. Предпочете да остане в Ягю, като мечка в хралупата си. Успя така да завърти приходите си от петнадесет хиляди крини годишно, че имението му щеше да бъде наследено от внуците му в добро състояние. Веднъж той отбеляза:

— Работих здраво, за да запазя имението си. В тези несигурни времена, когато господарите днес са на власт, а утре вече се валят в прахта, е почти невероятно как тази малка крепост успя да се запази незасегната.

Това наистина беше чудо. Ако беше подкрепил Йошиаки, щеше да стане жертва на Нобунага. Ако ли пък се беше обявил на страната на Нобунага, Хидейоши щеше да го повали. Приемеше ли опекунството на Хидейоши, след битката при Секигахара щеше да бъде разорен от Иеясу.

Хората се възхищаваха от прозорливостта му. Но тя беше само една от причините да успее. За да оцелее в тези несигурни времена, Секишусай трябваше да притежава изключителен дух. Дух, който липсваше на повечето самураи по негово време. Те бяха склонни да се съюзят с някой днес, а утре да го изоставят най-безсрамно. Следваха единствено собствените си интереси. Не им минаваше мисълта за обединение и сътрудничество. Бяха готови да убият дори свой близък, стига да имаха някакъв интерес от това, или да задоволяваха по този начин лични амбиции.

— Не мога да върша подобни гадости — простичко казваше Секишусай.

И това беше самата истина. Всъщност той не беше изоставил самото Изкуство на Войната. В нишата на стаята му висеше написано от него стихотворение. То гласеше:

Не съм открил рецепта

за добър живот.

Това, на което разчитам

е Изкуството на Войната.

То е моят последен пристан.

Когато Иеясу го покани в Киото, Секишусай намери, че е невъзможно да откаже и след дълги години на пълно усамотение, се появи, за да направи първото си посещение в двора на шогуна. Взе със себе си петия си син, Муненори, който беше на двадесет и четири, а също и шестнадесетгодишния си внук Хього. Иеясу не само с внимание прие в имението си многоуважавания стар воин, но и му предложи да стане наставник по бойни изкуства на шогуните Токугава. Секишусай оцени оказаната му чест, но отклони предложението, като се извини с напредналата си възраст. Вместо това предложи мястото му да заеме Муненори. Иеясу се съгласи.

Наследството, което Муненори отнесе със себе си в Едо включваше повече от превъзходни бойни умения. Освен това баща му се беше постарал да го запознае с някои от онези тънкости на Изкуството на Войната, които даваха възможност на един управник да ръководи мъдро страната си.

Секишусай гледаше на Изкуството на Войната като на средство за управление на хората, но наред с това то беше и начин да овладееш себе си. Това той беше научил от Коизуми, който, както Секишусай обичаше да казва, беше бог-пазител на имението Ягю. Документа, който Коизуми беше дал на Секишусай като свидетелство за неговото перфектно владеене на стила за бой със саби Шинкаге, се пазеше на една лавица в стаята му заедно с четиритомния учебник по бойни техники, подарък от неговия учител. На годишнините от смъртта на Учителя Коизуми, Секишусай никога не забравяше да принесе дар пред тези безценни свои притежания.

Освен описания на тайните техники на училището Шинкаге, учебникът съдържаше и илюстрации, всички рисувани от ръката на самия Коизуми. Дори сега, вече оттеглил се, Секишусай с огромно удоволствие разгръщаше свитъците и ги разглеждаше. Всеки път с ново изумление преоткриваше изобразеното и се възхищаваше на умението, с което учителят му си е служил с четката. На илюстрациите бяха изобразени хора, които се биеха във всевъзможни стойки и позиции. Когато Секишусай ги разглеждаше, му се струваше, че великите майстори всеки момент ще слязат от небесата и ще заживеят с него в малката му планинска къща.

Първото посещение на Учителя Коизуми в Крепостта Коягю беше по времето, когато Секишусай беше на тридесет и седем-осем години. Тогава той все още кипеше от бойни страсти и амбиции. Негова Светлост дойде придружен от двама свои племенници — Хикида Бунгоро и Судзуки Ихаку. Той беше тръгнал на обиколка из страната в търсене на майстори на бойните изкуства. Така един ден се появи в Ходзоин. Това се случи по времето, когато Иней често посещаваше крепостта Коягю. Иней каза на Секишусай за предстоящото посещение. Така се сложи началото на тяхната връзка.

Три последователни дни Секишусай и Коизуми се срещаха на бойната площадка. При първата им схватка Коизуми обяви предварително къде ще напада и следеше противникът му да прави точно онова, което му е казано.

Това се повтори и на следващия ден. С наранено достойнство Секишусай се зае да обмисля как да промени нещата третия ден.

Когато видя, че е променил стойката си, Коизуми кротичко каза:

— Така няма да стане. Ако ще правиш така, аз пък ще ти отвърна с това.

Без повече церемонии той нападна и победи Секишусай за трети път. От този ден нататък Секишусай забрави егоистичното си отношение към сабята. По-късно си припомняше, че това е била първата му среща с истинското Изкуство на Войната.

По настояване на Секишусай, Коизуми остана в Коягю шест месеца. През това време Секишусай се беше отдал на учението със страстта на новопокръстен. Когато накрая се разделиха, Учителят Коизуми каза:

— Аз все още не съм постигнал съвършенството. Ти си млад, и трябва да опиташ да го направиш.

След това постави на Секишусай следната дзен загадка: „Какво е бой със сабя без сабя?“

Секишусай мисли върху това дълги години. Оглеждаше го от всички възможни страни. Най-накрая стигна до задоволителен отговор. Когато Учителят Коизуми отново му дойде на посещение, Секишусай го поздрави с бистър, спокоен поглед и предложи да се бият. Негова Светлост му хвърли бърз изпитателен поглед, след което каза:

— Не, няма смисъл. Ти си намерил истината.

След това му връчи свидетелството и четиритомния учебник. Така се роди училището Ягю. От своя страна това даде началото на новия спокоен живот на Секишусай, който той водеше на старини.

Живееше в планинската си къща, защото внушителната крепост с всичките си изискани заврънкулки вече не му харесваше. Въпреки почти даоисткия му стремеж към усамотение, той с удоволствие споделяше компанията на момичето, което Шода Кидзаемон беше довел преди време за да го развлича с флейтата си. Тя беше разумна, мила и никога не досаждаше. Не само свиренето й му доставяше огромно удоволствие. Освен това тя внасяше желан дъх на младост и женственост в дома му. От време на време споменаваше за тръгване, но той винаги успяваше да я убеди да поостане още малко.

Докато привършваше аранжирането на един самотен божур във ваза от Ига, Секишусай попита Оцу:

— Какво ще кажеш? Има ли живот в моята композиция?

Застанала точно зад гърба му, тя отвърна:

— Сигурно сте изучавал сериозно изкуството да се подреждат цветя.

— Ни най-малко. Аз не съм благородник от Киото и не съм се занимавал нито с икебана, нито с чайна церемония под ръководството на учител.

— Е, изглежда сякаш сте.

— Отнасям се към цветята така, както и към сабята.

Този отговор озадачи Оцу:

— Нима наистина подреждате цветята така, както въртите сабята?

— Да. Нали разбираш, всичко е въпрос на дух. На мен не са ми необходими правила, които да ми обясняват как да извивам цветята с пръсти или как да ги душа за шията. Важното е човек да има дух. Да може да ги накара да изглеждат живи, същите, каквито са били в мига, преди да ги откъснат. Виж това! Моето цвете не е мъртво.

Оцу почувства, че този сдържан възрастен мъж я е научил на много неща, от които е имала нужда. И откакто започна всичко с онази случайна среща на пътя, тя чувстваше, че късметът й винаги е с нея.

— Ще те науча на чайна церемония — казваше той понякога.

Или:

— Пишеш ли хайку? Ако да, научи ме на някои неща от провинциалния стил. Стилът Манйоши е чудесен, но живеейки тук, в това отдалечено място, бих желал да слушам и обикновени стихотворения за природата.

В замяна тя правеше за него дребни неща, за които никой друг не беше помислял. Например, той беше очарован от малката шапка, която тя изработи за него. Беше като шапките, които носят майсторите на чайната церемония. Вече почти не я сваляше от главата си. Беше му скъпа като нищо друго на този свят. Свиренето й също му доставяше огромно удоволствие. Често в лунните нощи натрапчиво красивият звук на флейтата й достигаше чак до крепостните стени.

Докато двамата говореха за подреждане на цветя, Кидзаемон тихо застана през входа на планинската къща и повика Оцу. Тя излезе и го покани вътре, но той се поколеба.

— Би ли казала на Негово Благородие, че изпълних поръчката му? — попита той.

Оцу се засмя:

— Май трябва да става точно обратното, нали?

— Защо?

— Ти си главният тук. Аз съм просто един външен посетител, дошъл да посвири на флейта. Ти си му много по-близък, отколкото аз. Не е ли по-нормално да влезеш направо при него, вместо аз да му казвам, че си дошъл?

— Предполагам, че имаш право, но това е малката къща на негово благородие, а отношението му към теб е по-особено. Както и да е, моля те, предай му съобщението.

Оцу се върна почти веднага, за да каже на Кидзаемон, че Секишусай го очаква. Старецът беше в стаята за чай. На главата си носеше шапката, която Оцу му бе направила.

— Нима вече се върна? — попита Секишусай.

— Да. Видях се с тях и предадох писмото и плодовете, точно както наредихте.

— Те заминаха ли вече?

— Не. Тъкмо се бях върнал в крепостта, когато пристигна куриер с писмо. Идваше от хана. В писмото се казваше, че щом са изминали толкова път, за да дойдат в Ягю, няма да си тръгнат, преди да са видели доджото. Искат да дойдат утре, ако е възможно. Освен това искат да се срещнат с Вас и да Ви поднесат почитанията си.

— Безочливи натрапници! Как е възможно да са толкова досадни? — Секишусай изглеждаше безкрайно отегчен. — Ти обясни ли им, че Муненори е в Едо, Хього — в Кумамото, и че тук няма никой друг.

— Обясних им.

— Мразя такива хора. Дори след като изпратих човек да им каже, че не мога да се срещна с тях, продължават да нахалстват.

— Не знам защо…

— Май излиза, че наследниците на Йошиока са точно толкова некадърни, колкото се говори.

— Този, който е отседнал във Ватая, е Деншичиро. Не ме впечатли изобщо.

— Щях да се изненадам, ако беше казал нещо друго. Баща му беше забележителен човек. Когато заминах за Киото с Учителя Коизуми, се видяхме два-три пъти и дори пихме заедно саке. Но оттогава нещата очевидно са тръгнали надолу. Този младеж май си мисли, че щом е син на Кемпо, значи не може да му бъде отказан достъп тук. И затова продължава да настоява. Но от наша гледна точка няма никакъв смисъл да приемем предизвикателството му и да го изпратим оттук победен.

— Изглежда този Деншичиро е доста самоуверен. Ако иска толкова много да дойде, може би ще трябва аз да се заема с него.

— Не. Дори не си го помисляй. Обикновено синчетата на големи личности имат високо мнение за себе си. Нещо повече, те са свикнали да опитват и да извъртат нещата в своя полза. Ако се случи да го победиш, можеш да бъдеш сигурен, че той ще се опита да опетни името ни в Киото. Що се отнася до мен, това малко ме интересува. Но не бих искал да товаря Муненори и Хього с подобни глупости.

— Тогава какво да правим?

— Най-добре ще бъде да го изхитрим някак си. Да го накараме да повярва, че се отнасяме с него така, както подобава на един потомък на голям род. Може би не трябваше да изпращам мъж при тях. — Прехвърляйки погледа си върху Оцу, той продължи: — Мисля, че ще е по-добре жена да свърши работата. И може би Оцу е точно човекът, който ни трябва.

— Добре — съгласи се тя, — сега ли искате да отида?

— Не, за никъде не бързаме. Утре сутринта няма да е късно.

Секишусай набързо надраска няколко реда, каквито можеше да измисли един майстор на чайната церемония. Подаде писмото на Оцу заедно с един божур, подобен на оня, който беше подредил във вазата.

— Предай му това и кажи, че си отишла вместо мен, защото аз съм настинал. Нека видим какво ще ти отговори.

На следващата сутрин Оцу спусна пред лицето си дълъг воал. Макар че в Киото това вече не беше на мода дори сред елита, в провинциите жените от висшите и средни кръгове все още го ценяха.

В конюшнята, която се намираше в един от по-отдалечените краища на крепостта, тя помоли за кон. Пазачът, зает с почистването на помещенията, я попита:

— О, излизаш ли някъде?

— Да. Негово благородие ме изпраща с поръчка до Ватая.

— Да дойда с теб?

— Не, не е необходимо.

— Ще се оправиш ли сама?

— Разбира се, аз обичам конете. Тези, които яздех в Мимасака бяха диви. Или полудиви.

Докато яздеше, вятърът развяваше зад нея червеникавокафявия й воал. Яздеше добре. В едната си ръка носеше писмото и поувехналия божур, а с другата управляваше поводите. Фермерите и работниците по полето я поздравяваха. За краткото време, през което беше тук, тя се бе запознала с повечето местни хора. Секишусай поддържаше с тях много по-приятелски отношения, отколкото е прието между господар и селяни. Всички земеделци наоколо знаеха, че красива млада жена е дошла в крепостта, за да свири на флейта за техния господар. Добрите чувства и уважението, което всички изпитваха към Секишусай се бяха прехвърлили и върху Оцу. Тя пристигна във Ватая, слезе от коня си и го върза на едно дърво в градината.

— Добре дошла! — поздрави я Коша и се завтече да я посрещне. — Ще останеш ли през нощта?

— Не. Идвам от Крепостта с писмо за Йошиока Деншичиро. Не си е тръгнал, надявам се.

— Би ли изчакала за момент?

За краткото време, през което Коша я остави сама, Оцу предизвика леко раздвижване между пътниците, които шумно обуваха гамашите и сандалите си и нагласяха багажите върху гърбовете си.

— Коя е тази? — попита някой.

— При кой ли е дошла?

Красотата на Оцу — изящна елегантност, която рядко се среща из провинциите — накара тръгващите си гости да продължат да си шушукат и да й хвърлят пълни с нежност погледи, докато не се върна Коша и двете се изгубиха от погледите им.

Деншичиро и другарите му, гуляли до късно миналата нощ, току-що бяха станали. Когато разбраха, че е пристигнал куриер от крепостта, те предположиха, че сигурно е мъжът, който беше идвал предишния ден.

Влизането на Оцу с белия божур в ръка беше за тях приятна изненада.

— О, моля да ни извините за стаята! Каква бъркотия!

С лица, на които беше изписано унизително извинение, те поправиха кимоната си и коленичиха чинно и някак сковано.

— Моля, влезте, влезте!

— Изпраща ме господарят на Крепостта Коягю — простичко започна Оцу, поставяйки пред Деншичиро писмото и цветето. — Бихте ли бил така любезен да прочетете писмото веднага?

— Ъъ, ами да… Това ли е писмото? Добре, ще го прочета.

Той разгъна свитъка. Беше дълъг не повече от една стъпка. Написано с качествено мастило с лек аромат на чай, посланието гласеше:

Простете, че Ви изпращам почитанията си в писмо, вместо да дойда лично, но за нещастие съм леко настинал. Мисля, че един свеж бял божур ще ви достави повече удоволствие от течащият нос на един старец. Изпращам ви цвете по цвете с надеждата, че ще приемете извинението ми. Древното ми тяло вече е извън света на ежедневието. Рядко показвам навън лицето си.

Моля, усмихнете се с жалост на стария човек.

Деншичиро презрително изсумтя и нави писмото.

— Това ли е всичко? — попита той.

— Не, господарят каза още, че въпреки голямото си желание да изпие с вас чаша чай, той се въздържа да ви покани в дома си, защото там няма никой друг, освен бойци, които нищо не разбират от прелестите на чая. Откакто Муненори замина за Едо, господарят чувства, че чаят се сервира тъй недодялано, че това само ще докара усмивка на устните на хора като вас, идващи от имперската столица. Помоли ме да го извиня пред вас и да ви кажа, че се надява в бъдеще да му се отдаде по-удобен случай да се срещнете.

— Ха, ха! — възкликна Деншичиро и на лицето му се изписа подозрителна усмивка. — Ако съм Ви разбрал правилно, излиза, че Секишусай е останал с впечатлението, че ние изгаряме от желание да се насладим на удоволствията от чайната церемония. Право да Ви кажа, аз съм от семейство на самураи, където не разбират много-много от чай. Намерението ни беше да се осведомим лично за здравето на Секишусай и да се опитаме да го убедим да ни даде урок по бой със саби.

— Естествено, той прекрасно разбира това. Но прекарва старините си далеч от хората и така е придобил навика да изразява много от мислите си чрез чая.

Явно недоволен, Деншичиро отвърна:

— Е, май не ни е оставил друга възможност, освен да се откажем. Моля Ви, кажете му, че ако се случи да дойдем пак, бихме желали да го видим.

Той подаде на Оцу божура.

— Не ви ли харесва? Секишусай си помисли, че може да ви ободрява по време на пътя. Каза, че бихте могли да го закачите в някой ъгъл на паланкина си, или, в случай, че пътувате на кон, да го забодете на седлото.

— Според него това е един вид сувенир, така ли? — Деншичиро сведе поглед сякаш от обида. После кисело добави: — Това е смешно! Можете да му кажете, че ние в Киото си имаме божури!

Щом приемаше нещата така, Оцу си помисли, че няма смисъл да го насилва да приеме подаръка. С обещание да предаде съобщението му, тя се накани да тръгва толкова внимателно, сякаш сваляше бинт от кървяща рана. Поради лошото си настроение домакините й дори не забелязаха кога си е тръгнала.

Вече в коридора, Оцу тихичко се засмя, хвърли поглед върху лъскавия черен под, по който се стигаше до стаята на Мусаши и се обърна да си върви.

Коша излезе от стаята на Мусаши и се затича след нея.

— Тръгваш ли вече? — попита я.

— Да. Свърших си работата.

— Божичко, колко си бърза! — виждайки цветето в ръката на Оцу, тя попита: — Това божур ли е? Не знаех, че има и бели.

— Да. От градината на крепостта е. Ако ти харесва, можеш да го вземеш.

— О, да, много бих искала — каза Коша и протегна ръце.

След като се сбогува с Оцу, Коша се завтече към помещенията за прислугата, като показваше цветето на всеки срещнат. Тъй като никой не показа особен интерес, тя разочарована се върна в стаята на Мусаши.

Той седеше на прозореца, подпрял брадичката си с ръце. Гледаше по посока на крепостта и се беше отдал на мислите си за това как да успее, най-напред, да се срещне със Секишусай и второ, да го победи в бой.

— Обичаш ли цветята? — попита Коша влизайки в стаята.

— Цветя ли?

Тя му показа божура.

— Хмм. Красив е.

— Харесва ли ти?

— Да.

— Би трябвало да е божур. Бял божур.

— Така ли? Защо не го сложиш в онази ваза.

— Не знам как се подреждат цветя. Ти го сложи.

— Не, опитай сама. Най-добре е докато го подреждаш да не мислиш за това как ще изглежда.

— Добре, ще изтичам да донеса вода — каза тя, като взе вазата със себе си.

Погледът на Мусаши изведнъж попадна върху отрязаното стъбълце на цветето. Главата му се наклони напред в учудване, макар още да не можеше да определи точно какво бе привлякло вниманието му.

Докато Коша се върна, случайният му интерес се бе превърнал във внимателно изследване. Тя постави вазата в нишата и се опита да постави в нея цветето, но без особен успех.

— Стъблото е твърде дълго — каза Мусаши, — дай цветето, ще го скъся. После, когато го изправиш, ще изглежда естествено.

Коша взе божура и му го подаде. В следващия миг, преди да разбере какво става, тя го беше хвърлила, и стоеше, обляна в сълзи. Объркването дойде от това, че за части от секундата Мусаши беше извадил късата си сабя и беше надал мощен вик, разсичайки стъблото на две, както си беше в ръцете на момичето. В следващия миг сабята се озова обратно в ножницата си. На Коша и се стори, че свистенето на стоманата във въздуха и шумът от прибирането на сабята се чуха едновременно. Без да прави каквито и да е опити да успокои ужасеното момиче, Мусаши вдигна парчето стъбло, което беше отрязал току-що и започна да сравнява двата му края. Изглеждаше напълно отдаден на това. Накрая, забелязвайки колко разстроена е Коша, той й се извини и я потупа по главата.

Когато успя да я успокои някак си, и тя престана да плаче, Мусаши попита:

— Знаеш ли кой е откъснал това цвете?

— Не. Дадоха ми го.

— Кой ти го даде?

— Един човек от Крепостта.

— Някой от самураите ли?

— Не, една млада жена.

— Та значи казваш, че цветето е от крепостта?

— Да, така ми каза тя.

— Съжалявам, че те изплаших. Ще ми простиш ли, ако по-късно ти купя сладкиши? Във всеки случай цветето трябва да се подреди точно сега. Опитай се да го сложиш във вазата.

— Така добре ли е?

— Да, чудесно е.

Коша изведнъж беше харесала Мусаши, но блясъка на сабята му я изплаши до смърт. Тя излезе от стаята без никакво желание да се връща. И наистина не се появи при него, докато поради задълженията й в хана не стана абсолютно наложително.

Мусаши бе далеч по-очарован от дългото една педя парче стъбло, отколкото от цветето в нишата. Беше сигурен, че разрезът преди неговия не беше направен нито с ножица, нито с нож. Тъй като стъблата на божурите са жилави и еластични, подобен разрез можеше да бъде направен единствено със сабя. И само много точно премерено движение можеше да постигне такава чиста линия. Който и да го беше направил, очевидно не беше обикновен човек. Макар самият той преди малко да се бе опитал да повтори разреза със собствената си сабя, когато сравни двете части се убеди, че неговият удар далеч не можеше да се мери с предишния. Разликата беше като между статуетка на Буда, ваяна от майстор, и изработена от занаятчия със средни умения.

Запита се какво ли означава това.

— Ако обикновен самурай, работещ в градината на Крепостта, може да направи подобно нещо, значи уменията там са дори по-високи, отколкото предполагах.

Увереността му внезапно се изпари.

— Все още не съм готов.

Все пак постепенно се освободи от мрачните настроения.

— Във всеки случай хората от Крепостта са достойни противници. Ако загубя, ще мога да падна в краката им и с радост да приема загубата. Вече реших, че съм готов на всичко, дори на смърт.

Докато седеше и се опитваше да възвърне куража си, усети, че му става по-топло.

Но как да проникне вътре? Струваше му се невероятно Секишусай да се съгласи на двубой, дори и на вратата му да се появи ученик със специална препоръка. Ханджията му подхвърли нещо подобно. А след като Муненори и Хього не бяха в крепостта, нямаше на кой друг да отправи предизвикателството си, освен на самия Секишусай.

Той за пореден път се опита да измисли начин за проникване в крепостта. Погледът му отскочи към цветето в нишата и в него бавно започна да се оформя образа на някой, за който божурът подсъзнателно му напомняше. В мислите си той видя Оцу и лицето й успокои духа и отпусна нервите му.

Самата Оцу беше изминала доста от пътя за Крепостта, когато чу дрезгав вик зад себе си. Тя се обърна и видя едно дете, което изскочи измежду дърветата в подножието на една скала. То се бе насочило право към нея. Децата от околността бяха доста по-срамежливи, за да заговорят млада жена като нея. Така че, водена от чисто любопитство, тя спря коня си.

Джотаро беше гол. Косата му беше мокра, а дрехите си носеше под мишница, навити на топка. Без да се смущава от голотата си, той каза:

— Ти си жената с флейтата. Все още ли си тук?

След като разгледа коня с отвращение, той спря погледа си право върху Оцу.

— Това си ти! — възкликна тя, преди смутено да отвърне поглед. — Малчуганът, който плачеше на пътя Ямато.

— Плакал? Аз не съм плакал!

— Няма значение. Откога си тук?

— Пристигнах онзи ден.

— Сам ли си?

— Не, с моя учител.

— О, това е чудесно. Беше ми казал, че изучаваш изкуството на боя със саби, нали? Какво тогава правиш тук без дрехи?

— Не мислиш, че бих скочил в реката с дрехите, нали?

— В реката? Но водата сигурно е ледена. Хората наоколо сигурно биха умрели от смях, ако им кажеш, че си плувал по това време на годината.

— Не съм плувал. Къпех се. Учителят ми каза, че смърдя на пот, така че дойдох на реката да се изкъпя.

Оцу захихика.

— Къде сте отседнали?

— Във Ватая.

— Е, аз тъкмо идвам оттам.

— Жалко, че не дойде да ни посетиш. Защо не се върнеш с мен сега?

— Сега не мога. Трябва да изпълня една поръчка.

— Е, тогава довиждане! — каза той и се обърна да си върви.

— Джотаро, ела ми някой път на гости в Крепостта.

— Може ли наистина?

Едва изрекла тези думи, Оцу вече съжаляваше за тях. Но каза:

— Разбира се, само се постарай да не си в тоя вид.

— Щом е така, не искам да идвам. Не обичам места, където вдигат много шум за нищо.

Оцу се почувства по-леко. Когато конят й прекрачи прага на крепостта, на лицето й все още грееше усмивка. След като заведе коня в конюшнята, тя отиде да докладва на Секишусай.

Той се изсмя и каза:

— Та значи, казваш, били ядосани! Чудесно! Нека си се ядосват. Не им остава друго.

След малко той като че се сети за още нещо:

— Какво направи с божура?

Тя обясни, че е дала цветето на момичето от хана. Старецът кимна одобрително с глава и попита:

— Момчето на Йошиока видя ли божура отблизо, подържа ли го в ръка?

— Да, докато четеше писмото.

— Е, и?

— Просто ми го върна обратно.

— Дори не погледна стъблото?

— Доколкото забелязах — не.

— И не го огледа, не попита нещо за него?

— Не.

— Радвам се, че отказах да се срещна с него. Не би си струвало. Домът Йошиока си е отишъл със смъртта на стария Кемпо.

Точното определение на доджото в Крепостта Ягю беше „огромно“. Разположено в по-отдалечените части на крепостта, то беше строено втори път някъде по времето, когато Секишусай беше на четиридесет. Масивното дърво, използвано при реконструкцията, му придаваше внушителен вид. С годините дървото се беше излъскало. В него се пазеха спомените за непреклонни мъже, идвали да се обучават тук. Сградата беше достатъчно голяма, за да може по време на война да се превърне в казарми за самураите.

— Леко! Не с върха на сабята! Със сърцето, със сърцето! — Шода Кидзаемон, облечен като за тренировка, седеше на леко издигната платформа и сипеше гневни забележки върху двама биещи се ученици. — Направи го отново! Изобщо не си ме разбрал!

Мишена на ругатните му бяха двама самураи от Ягю, които, макар изтощени и облени в пот, продължаваха да се бият с настървение. Застанали в изходна позиция, с извадени в готовност оръжия, те отново полетяха един срещу друг като огън срещу огън.

— А-о-о-о!

— Я-а-а!

В Ягю на начинаещите не се позволяваше да използват дървени саби. Вместо това те се биеха с прътове, специално пригодени за стила Шинкаге. Представляваха дълги и тънки кожени калъфи, натъпкани с парчета бамбук. Всъщност това си беше пръчка от кожа, без дръжка или предпазител. Макар и по-безопасна от дървена сабя, тя можеше все пак да отреже нечие ухо или да превърне нос в цъфнала роза. По отношение на това в коя част на тялото да се атакува, ограничения нямаше. Беше позволено да се повали противника чрез хоризонтален удар през краката. Освен това нямаше правило, което да забранява да се удря паднал боец.

— Изправено! Дръж оръжието изправено! Не го изпускай! Също като последния път! — подканяше учениците си Кидзаемон.

Обичаят изискваше да не се позволява на някой да се откаже, преди да е паднал на земята. Особено строго беше отношението към начинаещите. Те никога не получаваха похвали, но и не ги обиждаха. Поради тази причина всеки самурай беше наясно, че да станеш ученик в дома Ягю съвсем не е проста работа. Обикновено новобранците не издържаха дълго. Мъжете, които в момента служеха в Крепостта, бяха подбирани с изключително внимание. Дори най-обикновеният войник и конярите бяха показали известни умения със сабята. Излишно е да се споменава, че Шода Кидзаемон перфектно владееше сабята. Усвоил още като малък стила Шинкаге, под ръководството на самия Секишусай бе започнал да изучава тайните на училището Ягю. Към всичко това бе добавил собствена техника и сега с гордост говореше за „Истински стил Шода“.

Учителят по езда в Ягю, Кимура Сукекуро, също беше посветен. Такъв беше и Мурата Йодзо, който, макар и нает за пазач на склада, беше считан за достоен партньор на Хього. Дебучи Магобей, друг относително дребен служител, изучаваше сабята от дете и наистина добре си служеше с нея. Господарят на Ечидзен се беше опитвал да убеди Дебучи да служи при него. А родът Токугава в Кии полагаше всички усилия да прилъже Мурата. Но и двамата бяха избрали да останат при Ягю, макар там да се ползваха от доста по-малко материални облаги. Домът Ягю, достигнал до върха на своята слава, се беше превърнал в непресъхващ източник на велики майстори на сабята. Нещо повече, самураите на служба при Ягю се превръщаха в знаменитости едва след като имаха възможност да докажат качествата си в безмилостна битка.

— Хей, ти там! — извика Кидзаемон на минаващият отвън пазач. Беше изненадан да види зад него Джотаро.

— Здравейте! — провикна се Джотаро с възможно най-приятелски глас.

— Какво правиш тук? — строго попита Кидзаемон.

— Човекът на вратата ме пусна — отговори напълно сериозно Джотаро.

— О, така ли? — А към пазача додаде: — Защо си го довел?

— Ами той каза, че иска да Ви види.

— Да не би да искаш да кажеш, че си пуснал това момче вътре само защото ти е казал, че иска да ме види?… Ей, момче!

— Да, господине!

— Тук не е детска градина. Изчезвай!

— Но аз не съм дошъл за игра! Нося писмо от моя учител.

— Не беше ли той някой от онези скитащи самураи?

— Моля ви, погледнете писмото.

— Няма смисъл.

— Защо, да не би да не знаете да четете?

Кидзаемон изсумтя.

— Ами щом можете да четете, прочетете го.

— Голям дявол си. Причината, поради която не искам да прочета писмото е, че знам какво пише вътре.

— Дори и така да е, не е ли по-любезно да го прочетете?

— Тук всекидневно се изсипват стотици ученици. Ако отделям от времето си да бъда любезен с всеки от тях, ще трябва да правя само това. Не знам защо, но май наистина ми е жал за теб, така че ще ти кажа какво съдържа писмото. Искаш ли? И така, там пише, че пишещият би желал да посети нашето великолепно доджо. Че много му се иска да се сгрее, поне за миг, под сянката на най-великия майстор в околията. И че моли, в името на бъдещите поколения, които ще тръгнат по Пътя на меча, да бъде възнаграден с един урок. Мисля, че е горе-долу нещо такова.

Джотаро ококори очи:

— Това ли пише?

— Да, така че няма смисъл да го чета, не мислиш ли? И все пак, за да не кажеш, че в Коягю се отнасяме непочтително с гостите си — той си пое дъх и продължи сякаш рецитираше добре заучена и безброй пъти повтаряна реч, — помоли пазача да ти обясни какъв с редът. Когато ни посещават ученици, те трябва да влязат през главния вход, да продължат до междинната врата, вдясно от която има една сграда, наречена Шининдо. Може да се познае по дървената табелка, която виси отпред. Ако успеят да се доберат до съответния служител там, те могат да отдъхнат, и дори има къде да пренощуват за нощ-две. На тръгване им се дават малко пари за из път. Така че това, което трябва да направиш, е да занесеш писмото в Шининдо и да го оставиш на човека, който отговаря за тия работи. Разбра ли?

— Не! — каза Джотаро. Той поклати глава и леко повдигна дясното си рамо. — Чуйте, господине!

— Моля?

— Защо просто не хвърлите един поглед на писмото? Може пък в него да пише нещо съвсем различно от това, което си мислите. Какво ще стане тогава? Ще ми позволите ли да ви отрежа главата?

— Почакай малко! — Кидзаемон се засмя. — Не, няма да можеш да ми отрежеш главата.

— Е, ами тогава хвърлете един поглед на това писмо.

— Я ела насам.

— Защо? — Джотаро бе обзет от натрапчивото чувство, че е прекалил.

— Оценявам усилията ти да предадеш на всяка цена съобщението на своя учител. Ще го прочета.

— А защо не? Вие сте най-висшият служител в крепостта, нали?

— Ти наистина добре си служиш с езика си. Да се надяваме, че когато пораснеш, ще бъде същото и със сабята.

Той разчупи печата и мълчаливо зачете писмото на Мусаши. С всеки следващ ред лицето му ставаше все по-сериозно. Когато го изчете, попита Джотаро:

— Донесе ли нещо друго освен писмото?

— О, щях да забравя! Трябваше да Ви предам и това.

Джотаро бързо извади стъблото на божура от кимоното си.

Кидзаемон мълчаливо разгледа двата му края. Беше объркан. Не можеше изцяло да разбере писмото.

В него Мусаши разказваше как прислужницата на хана му донесла цвете, което, по думите й, било от крепостта. След като разгледал внимателно стъблото, той установил, че ръката, която го отрязала, не е на „обикновен човек“. По-нататък продължаваше така:

След като поставих цветето във ваза, почувствах около него някакъв странен дух. Реших, че трябва да разбера кой го е отрязал. Въпросът ми може би е банален, но ако нямате нищо против да ми кажете кой от вашите хора го е направил, бих ви помолил да изпратите отговор по момчето, което ви донесе моето писмо.

Това беше всичко. Нито намек за това, че пишещият е шугийоша, никаква молба за двубой.

— Какво странно писмо — помисли си Кидзаемон.

Отново разгледа стъблото на божура. Отново се вгледа внимателно в двата му края. Не беше способен да отсъди дали има разлика между тях.

— Мурата! — извика той. — Ела да ти покажа нещо. Намираш ли някаква разлика между откосите в двата края на това стъбло? Намираш ли, че някой от тях е по-прецизен?

Мурата Йодзо огледа стъблото от всички страни, но трябваше да признае, че не намира никаква разлика.

— Да го покажем на Кимура.

Те се отправиха към една стая в задната част на сградата и поставиха загадката на своя приятел, който беше също толкова озадачен. Дебучи, който се случи в стаята, каза:

— Това е едно от цветята, които старият господар сам отряза онзи ден. Шода, ти не беше ли с него?

— Не, видях го да подрежда едно цвете, но не съм бил когато го е откъсвал.

— Все едно. Това е едно от двете цветя, които той избра. Едното постави във ваза в стаята си, а другото даде на Оцу да го занесе заедно с писмо на Йошиока Деншичиро.

— Да, спомням си това — каза Кидзаемон, връщайки се отново на писмото на Мусаши. Изведнъж вдигна объркан поглед към другите и каза:

— Писмото е подписано „Шимен Мусаши“. Мислите ли, че това е същият Миямото Мусаши, който помогнал на монасите от Ходзоин да изтрепят оная паплач при Ханя? Сигурно е той!

Дебучи и Мурата оглеждаха писмото от всички страни и го препрочитаха.

— Почеркът има свой облик — каза Дебучи.

— Да — промърмори Мурата, — явно е някой необикновен човек.

— Ако това, което пише е вярно — каза Кидзаемон, — и той наистина е познал, че това стъбло е отрязано от майстор, то той сигурно знае неща, които ние не знаем. Старият Учител го е отрязал с ръцете си. И това явно е видимо за някой, чиито очи наистина виждат.

Дебучи додаде:

— Хмм. Бих искал да се срещна с него… Можем да проверим що за човек е, а тъкмо и ще ни разкаже какво точно се е случило на полето Ханя.

Но преди да довърши, той попита Кимура за неговото мнение. Кимура подчерта, че тъй като вече не приемат никакви шугийоша в Крепостта, не могат да го приемат като гост в залата за учение. Но нямаха причина да не го поканят на вечеря и саке в Шининдо. Перуниките вече бяха цъфнали там, отбеляза той, а дивите азалии бяха на път. Биха могли да си организират малко увеселение и да поговорят за майсторлъка на сабята и други подобни неща. По всяка вероятност Мусаши няма да откаже. А старият господар не би имал нищо напротив, ако разбере за тази среща.

Кидзаемон се плесна по коляното и възкликна:

— Чудесна идея!

— Ние също ще се позабавляваме — прибави Мурата. — Нека веднага му изпратим отговор.

Докато той измисляше отговора, Кидзаемон каза:

— Момчето чака отвън. Поканете го да влезе.

Минути по-рано, Джотаро взе да проявява нетърпение и да недоволства:

— Какво се бавят толкова.

Точно тогава едно голямо черно куче улови миризмата му и дойде да го подуши. Джотаро се зарадва, че си е намерил нов приятел и започна да му говори и да го дърпа за ушите.

— Хайде да си поиграем — предложи той, после прегърна кучето, след което го блъсна настрани. На кучето явно му хареса, така че Джотаро повтори процедурата още няколко пъти.

После го стисна за муцуната и извика:

— А сега лай!

Това ядоса кучето. Освободи се от хватката на момчето, захапа полите на кимоното му и ги задърпа упорито. Този път Джотаро се ядоса:

— Не знаеш ли кой съм аз? Престани веднага! — развика се той.

Извади дървената си сабя и я размаха заплашително над главата си. Кучето, вече съвсем на сериозно, започна да лае силно, за да привлече вниманието на пазачите. Джотаро изруга и стовари сабята си върху главата му. Чу се звук като да беше ударил камък. Кучето се нахвърли върху гърба на момчето и, захапвайки обито му, го повали на земята. Преди да успее да се изправи, кучето отново го връхлетя, а в това време Джотаро обезумял се опитваше да предпази лицето си с ръце.

Опита се да избяга, но кучето го следваше по петите и лаят му отекваше в планините. Между пръстите, закриващи лицето, започна да се процежда кръв. Скоро болезненият вой на Джотаро заглуши кучешкия лай.

Отмъщението на Джотаро

Когато се завърна в хана, Джотаро седна до Мусаши и със самодоволен вид му съобщи, че е изпълнил успешно мисията си. По лицето му се виждаха няколко драскотини, а носът му приличаше на презрял домат. Несъмнено го болеше, но тъй като не спомена и дума за обяснение, Мусаши не зададе никакви въпроси.

— Ето отговора — каза момчето и подаде на Мусаши писмото от Шода Кидзаемон, като накратко описа срещата си със самураите. Не спомена и дума за кучето. Докато говореше, от раните му отново потече кръв. — Това ли е всичко — попита, след като свърши разказа си.

— Да, това е. Благодаря ти.

Докато Мусаши отваряше писмото, Джотаро закри с ръце лицето си и бързо излезе от стаята. Коша изтича след него и заразглежда разтревожено драскотините.

— Какво се случи? — попита тя.

— Нападна ме куче.

— Чие куче?

— Едно куче в крепостта.

— О, сигурно е бил големият черен Кишу? Той е зъл. Сигурна съм, че макар да си толкова силен, не би могъл да се справиш с него. Та той е разкъсал толкова зверове!

Макар да не бяха в цветущи отношения, Коша го заведе до поточето зад хана и го накара да си измие лицето. После донесе някакви мазила, с които го намаза. По изключение Джотаро се държа любезно. Когато привърши, той се поклони и я засипа с куп благодарности.

— Престани да си клатиш главата нагоре-надолу. В крайна сметка ти си мъж, и това е смешно.

— Но това, което направи за мен, наистина ме трогна.

— Макар че се караме непрекъснато, аз те харесвам — призна му тя.

— Аз също те харесвам.

— Наистина ли?

Онези части от лицето на Джотаро, които се показваха измежду намазаните рани, пламнаха. Бузите на Коша също поруменяха. Наоколо нямаше никой. Между розовите цветове на цъфналите праскови надничаше слънцето.

— Твоят Учител май се кани да тръгва скоро, нали? — попита тя със сянка на разочарование в гласа.

— Ще поостанем още малко — окуражително отвърна той.

— Бих желала да се задържите година-две.

Двамата влязоха в склада за фураж и се излегнаха по гръб в сеното. Ръцете им се докоснаха. През тялото на Джотаро премина топла вълна. Без предупреждение той дръпна ръката на Коша към себе си и я захапа.

— Ох!

— Заболя ли те? Извинявай.

— Няма нищо. Ухапи ме пак.

— Нямаш нищо напротив?

— Не, не, ухапи ме! Ухапи ме по-силно!

Джотаро се вкопчи в ръката на Коша и като кученце заръфа пръстите й. Над главите им се посипа слама. Скоро те паднаха в прегръдките си, ей така, заради самото прегръщане. Точно тогава се появи бащата на момичето, който обикаляше да я търси. Ужасен от видяното, той застина на прага, а лицето му придоби строгото изражение на конфуциански мъдрец.

— Ах, безумци такива! Какво правите тук? Та вие и двамата сте още деца!

Той ги извлече навън за яките и Коша получи няколко подобаващи плесници отзад.

През останалата част на деня Мусаши почти не продума. Той седеше замислен, със скръстени пред себе си ръце.

Посред нощ Джотаро се събуди и тайничко погледна Учителя си. Мусаши лежеше с широко отворени очи и, изпаднал в дълбока концентрация, гледаше в тавана.

На следващия ден продължаваше да е все така затворен в себе си. Джотаро се изплаши да не би учителят му да е чул за играта с Коша в плевнята. Както и да е, никой не отвори дума за това. Късно следобед Мусаши изпрати момчето да поиска сметката и започна да се приготвя за тръгване. На въпроса на появилия се прислужник дали ще желае вечеря, той отговори отрицателно.

Коша, лениво отпусната в ъгъла, го попита:

— Няма ли да се върнете да спите тук нощес?

— Не. Благодаря ти, Коша, че толкова добре се грижеше за нас. Мисля, че ти създадохме доста проблеми. Довиждане.

— Пазете се — каза тя. Беше закрила лицето си с ръце, за да скрие сълзите си.

Ханджията и прислужниците се бяха подредили на вратата, за да ги изпратят. Това, че тръгваха по залез-слънце, им се стори доста странно. След няколко крачки Мусаши се огледа за Джотаро.

Като не го видя, той се обърна назад към хана, където момчето се сбогуваше с Коша под един навес. Когато видяха Мусаши да се приближава, те бързо се разделиха.

— Довиждане — каза Коша.

— До скоро — извика Джотаро и изтича към Мусаши.

Макар да го беше страх от Мусаши, момчето не се сдържа да хвърля по някой скрит поглед назад.

В долината започнаха да проблясват светлини. Мусаши, без да промълви нито дума и без да се обърне, вървеше право напред. Джотаро мрачно се влачеше след него.

След известно време Мусаши попита:

— Не сме ли близо вече?

— До къде?

— До главната порта на крепостта Коягю.

— В Крепостта ли отиваме?

— Да.

— Там ли ще останем през нощта?

— Нямам представа. Зависи как ще се развият събитията.

— Ето я. Това е портата.

Мусаши се спря и застана пред нея със събрани крака. Над обраслите с мъх крепостни стени се чуваше лекия шепот на дърветата. Една единствено светлинка се прокрадваше от квадратен прозорец.

Мусаши извика и пред него се появи пазач. Давайки му писмото от Шода Кидзаемон, той каза:

— Името ми е Миямото Мусаши. Идвам по покана на Шода. Бихте ли му казали, моля, че съм пристигнал.

Пазачът беше предупреден:

— Очакват ви — каза му и с жест подкани Мусаши да го последва.

Освен всичко останало, за което се използваше Шининдо, това беше и място, където младежите от Крепостта изучаваха конфуцианството. Беше и библиотеката на имението. Стаите по коридора в задната част бяха обзаведени до една с етажерки за книги. И въпреки че славата на дома Ягю се дължеше на бойните успехи, Мусаши се убеди, че тук отдават голямо внимание и на учението. Всичко, свързано с крепостта, сякаш беше потопено в историята.

И всичко изглеждаше добре поддържано, ако се съдеше колко чист беше пътя от портата до Шининдо, по любезното отношение на пазача и по сдържаната, ненатрапчива светлина, която обливаше централната кула на Крепостта.

Понякога, когато влиза за първи път някъде, човек изпитва чувството, че вече познава мястото и неговите обитатели. Мусаши почувства нещо подобно, докато сядаше на дървения под в просторната стая, където го въведе пазачът. След като му предложи твърда обла възглавница, напълнена с преплетена слама, която Мусаши прие с благодарности, пазачът го остави сам. По пътя оставиха Джотаро в чакалнята за посетители.

Няколко минути по-късно пазачът се върна и съобщи, че домакинът скоро ще се появи.

Мусаши приплъзна възглавницата в единия ъгъл и се облегна назад. Под приглушената светлина на лампа той видя дървени рамки от цъфтящи пълзящи растения с бели и светлолилави цветове. Във въздуха се усещаше сладникавата им миризма. Изненада го крякането на жаба — първото, което чуваше за тази година.

В градината клокочеше вода. Поточето очевидно течеше под сградата, защото след като седна установи, че шумът на течаща вода идва някъде отдолу. Наистина само преди миг му се струваше, че звукът идва откъм стените, тавана, та дори и от лампата. Почувства се спокоен и отпуснат. Въпреки това дълбоко в него все още кипеше неунищожимото чувство на тревога. То беше породено от неутолимия му боен дух, който изпълваше всяка фибра на тялото му дори в подобна атмосфера на абсолютно спокойствие. От възглавницата си в ъгъла, той любопитно разглеждаше заобикалящите го предмети.

— Кой е Ягю? — предизвикателно помисли той. — Боец, както и аз. В това отношение сме равни. Но тази вечер аз ще го изпреваря с едни гърди, ще го оставя след себе си.

— Съжаляваме, че те накарахме да чакаш.

Беше Шода Кидзаемон, придружен от Кимура, Дебучи и Мурата.

— Добре дошъл в Коягю — топло го приветства Кидзаемон. След като останалите трима се представиха, прислужници донесоха подноси със саке и закуски. Сакето беше гъсто, подобно на сироп, местно производство. Сервираха го в широки старовремски чаши.

— Така е в областта — каза Кидзаемон, — не можем да ти предложим много, но моля, чувствай се като у дома си.

Останалите също бяха много сърдечни и го подканяха да се чувства удобно, да забрави официалностите.

По тяхно настояване Мусаши прие малко саке, макар че не го обичаше особено. Не толкова, защото не го харесваше, колкото защото беше твърде млад, за да оцени тънкия му вкус. Тазвечерното саке беше доста приятно, но много бързо го удари в главата.

— Изглежда знаеш как да пиеш — каза Кимура Сукекуро и му предложи още една чаша. — Между другото, научих, че божурът, от който се интересуваш, е бил отрязан от ръката на самия господар на крепостта.

Мусаши се плесна по коляното.

— Така си и знаех! — възкликна той. — Беше великолепно!

Кимура се наведе към него.

— Много ми се ще да узная как разбра, че разрезът в това крехко, нежно стъбло е бил направен от истински майстор на сабята. Всички бяхме силно впечатлени от това твое умение.

Като се колебаеше, понеже още не можеше да се каже накъде отива разговора, Мусаши, за да спечели време, отвърна:

— Бяхте впечатлени? Наистина ли?

— Да, съвсем честно! — почти едновременно отвърнаха Кидзаемон, Дебучи и Мурата.

— Самите ние не успяхме да забележим нищо по-особено в цветето — каза Кидзаемон. — Стигнахме до заключението, че е нужно да си гений, за да разбереш друг гений. Смятаме, че ще е от изключителна полза за бъдещото ни развитие, ако ни поговориш малко за това.

След още една глътка саке, Мусаши каза:

— О, не беше нищо особено, просто сполучливо предположение.

— Хайде, недей да скромничиш.

— Не скромнича. Това беше някакво вътрешно усещане, което се породи при вида на отрязаното стъбло.

— Какво по-точно усещане?

Както правеха с всеки външен човек, четиримата старши ученици на Къщата Ягю се опитваха да анализират човешките качества на Мусаши, като наред с това го проверяваха. Вече бяха забелязали физическите му качества, харесаха осанката и изражението на очите му. Но начинът, по който държеше чашата и пръчиците за хранене, издаваха провинциалния му произход и ги караше да се държат покровителствено с него. След само три-четири чаши саке, лицето на Мусаши доби медночервен оттенък. Той объркан докосна на няколко пъти челото и бузите си. Момчешкото в този му жест ги накара да се засмеят.

— Това твое усещане — продължи мисълта си Кидзаемон, — не можеш ли да ни кажеш още нещо за него? Както знаеш, Шининдо е строена специално за господаря на Изе, Коизуми, за да отсяда тук при визитите си в крепостта. Това е важна сграда в историята на боя със саби. И е точно мястото, където бихме желали да изслушаме една лекция от теб тази вечер.

След като разбра, че да се съпротивлява на ласкателствата им е безполезно, Мусаши реши да премине в атака.

— Когато почувстваш нещо, ти просто го чувстваш — каза той. — Наистина няма начин да се обясни. Ако искате да ви покажа за какво говоря, ще трябва да извадите сабите си и да се биете с мен. Друг начин няма.

Пушекът от лампата се виеше гъст като черно мастило в спокойния нощен въздух. Крякащата жаба отново се обади.

Двамата по-възрастни, Кидзаемон и Дебучи, се спогледаха и избухнаха в смях. Макар думите му да бяха изречени със спокоен тон, предложението безспорно беше предизвикателство. И те го изтълкуваха точно така.

Оставяйки репликата му без коментар, те заговориха за саби, после за дзен, за събитията по провинциите, за битката при Секигахара. Кидзаемон, Дебучи и Кимура бяха взели участие в кървавия конфликт. За Мусаши, който се би за противниковата страна, разказите им имаха вкуса на горчивата истина. Домакините очевидно се забавляваха безкрайно в разговора. Докато Мусаши предпочиташе повече да мълчи.

Същевременно добре съзнаваше колко бързо лети времето. Беше усетил със сърцето си, че ако тази вечер не се срещне със Секишусай, втора възможност няма да му се отдаде.

Кидзаемон обяви че е време за ечемика, смесен с ориз — традиционното последно ястие. Сервираха го, а сакето отнесоха.

— Как да се срещна с него? — мислеше Мусаши.

Все по-ясно му ставаше, че вероятно ще го принудят да следва някаква тяхна заучена схема. Дали да не накара някой от домакините да изпусне нервите си? Трудна работа при положение, че самият той не беше ядосан. Все пак опита съвсем целенасочено да не се съгласи с някои изказани становища, като говореше с груб и остър език. Шода и Дебучи винаги отвръщаха със смях. Никой от четиримата не можеше да бъде накаран да направи нещо прибързано.

Беше започнал да се отчайва. Не можеше да се примири с мисълта, че ще трябва да си тръгне, без да е постигнал целта си. За своята корона той желаеше диамантената звезда на победата. Искаше да се знае, че Мусаши е бил тук и си е отишъл, оставяйки следа в дома Ягю. Секишусай, този велик патриарх на бойните изкуства, „Старият дракон“, както го наричаха, трябваше да бъде поставен на колене от сабята на Мусаши.

Дали бяха разкрили истинските му намерения? Замисли се за това, но изведнъж нещата придобиха неочакван обрат.

— Чу ли това? — попита Кимура.

Мурата излезе на терасата, после се върна в стаята.

— Кишу лае, но не както обикновено. Мисля, че се е случило нещо.

Кишу се казваше кучето, с което Джотаро бе имал вземане-даване предния ден. Нямаше съмнение, че лаят, който явно идваше откъм втората стена на крепостта, беше плашещ. Беше твърде ужасен и стряскащ, за да идва от куче.

Дебучи каза:

— Мисля, че ще е по-добре да хвърля един поглед. Извини ме, Мусаши, че развалям веселбата, но може да се окаже нещо важно. Моля ви, продължете без мен.

Малко след като той излезе, Мурата и Кимура го последваха, с учтиви молби за извинение.

Лаят ставаше все по-тревожен. Кучето очевидно се опитваше да предупреди за някаква опасност. Когато някое от кучетата в крепостта се държеше по подобен начин, се считаше за почти сигурен знак, че става нещо нередно. Мирът, на който се радваше страната, не беше толкова стабилен, че един даймио да си позволи да охлаби бдителността си спрямо съседните си феодали. Все още се срещаха безскрупулни бойци, които не биха се спрели пред нищо, за да задоволят собствената си амбиция. Из улиците скитаха шпиони, които търсеха лесна и уязвима плячка.

Кидзаемон изглеждаше крайно разтревожен. Известно време задържа погледа си върху мъждукащата лампа, сякаш броеше отекванията на нечовешкия шум.

Накрая се чу дълъг, болезнен вой. Кидзаемон изсумтя и погледна Мусаши.

— Мъртъв е — каза Мусаши.

— Да. Някой го уби. — Като не можеше да се сдържа повече, Кидзаемон се изправи. — Не разбирам какво става.

Тръгна да излиза, но Мусаши го спря с думите:

— Почакай! Джотаро, момчето, което дойде с мен, все още ли е в чакалнята?

Отправиха въпроса си към млад самурай, който стоеше пред Шининдо. След като потърси момчето, той им докладва, че го няма никъде.

По лицето на Мусаши се изписа загриженост. Той се обърна към Кидзаемон:

— Мисля, че знам какво става. Имаш ли нещо против да те придружа?

— Ни най-малко.

На около триста разкрача от доджото се беше събрала тълпа. Виждаха се запалени светлинки. Освен Мурата, Дебучи и Кимура, там имаше и доста воини и пазачи, образуващи затворен кръг. Всички говореха и се надвикваха в един глас. Мусаши си проби път до празното пространство в средата на кръга. Сърцето му спря да бие. Там, точно както беше предположил, стоеше Джотаро. Облян в кръв, той приличаше досущ на дяволско изчадие. Беше с дървената си сабя в ръка. Здраво стиснал зъби, той не можеше да успокои учестеното си дишане, от което раменете му се движеха нагоре-надолу. До него лежеше Кишу, с оголени зъби и изпружени напред крака. В пустите очи на кучето се отразяваше светлината на фенерите. От устата му се процеждаше струйка кръв.

— Това е кучето на негово благородие — мрачно каза някой.

Един самурай се приближи до Джотаро и закрещя:

— Ах, ти, малко копеле! Какво си направил? Ти ли уби кучето?

Мъжът ожесточено посегна да удари момчето, но Джотаро успя да избегна плесницата му.

С треперещи рамене, той извика:

— Да, аз го убих!

— Признаваш ли си?

— Имах причина!

— Ха!

— Това беше отмъщение.

— Моля?

След този отговор настъпи общо вълнение. Тълпата настръхна. Кишу беше любимецът на господаря Муненори. Господарят Йоринори лично беше дал кучето на Муненори, който го отгледа сам. Убийството вероятно щеше да бъде внимателно проучено. А съдбата на двамата самураи, на които се плащаше, за да гледат добре кучето, беше неясна.

Мъжът, приближил се до Джотаро, беше един от тези двама.

— Млъквай! — изкрещя той и замахна към главата му. Този път Джотаро не реагира навреме. Юмрукът се стовари върху ухото му.

Джотаро опипа с ръка удареното място:

— Какво правиш!? — извика той.

— Ти уби кучето на господаря. Не възразяваш, ако те пребия до смърт, нали? По същия начин. Защото точно това възнамерявам да направя.

— Аз само исках да му отмъстя. Защо трябва да ме наказвате за това? Всеки разумен човек знае, че не е справедливо!

Според Джотаро излизаше, че той просто е защитавал честта си. И беше рискувал живота си затова. Той знаеше, че видима рана е голям позор за един самурай. За да възвърне достойнството си, не му оставаше друг избор, освен да убие кучето. Наистина, по всичко личеше, че се бе надявал да го похвалят за жестоката му постъпка. Той стоеше изправен, решен да не се предава.

— Затвори безсрамната си уста! — изкрещя му пазачът. — Не ме интересува, че си още дете. Достатъчно голям си, за да знаеш разликата между едно куче и едно човешко същество. Помисли си само що за хрумване! Да търсиш отмъщение от животно!

Той сграбчи Джотаро за яката, подири с поглед одобрението на тълпата и обяви, че негово задължение е да накаже убиеца на кучето. Тълпата показа съгласието с мълчаливо кимване. Четиримата мъже, които доскоро бяха забавлявали Мусаши, изглеждаха объркани, но не вземаха отношение.

— Лай, момче! Лай като куче! — извика пазачът. Раздруса Джотаро за яката и с помътнял поглед го запрати на земята. Намери дъбова пръчка и я вдигна над главата си, готов да нанесе удар.

— Ти уби кучето, малко копеле! Сега е твой ред! Стани, за да те убия! Лай! Ухапи ме!

Със здраво стиснати зъби Джотаро се изправи и застана, здраво стиснал дървената си сабя. От лицето му не беше изчезнало онова излъчване на горски дух, но изражението на лицето му не беше в никакъв случай детско. Воят, изтръгнал се от устата му, отекна зловещо в мрака.

Когато един възрастен се ядоса, той обикновено скоро забравя яда си. Но когато омразата на едно дете се разгори, дори родната му майка не би могла да го усмири.

— Убий ме! — закрещя той. — Хайде, убий ме!

— Умри, тогава! — ядно отвърна пазача. Той замахна.

Ако ударът беше стигнал до момчето, би го убил. Но не стигна. Остър звук отекна в ушите на стоящите наоколо. Дървената сабя на момчето отхвръкна във въздуха. Без да мисли, той беше парирал удара.

Останал без оръжие, той бясно се нахвърли срещу врага си и захапа обито му. Борейки се за живота си, той разкъса с нокти слабините на пазача, докато оня правеше безуспешни опити да го удари с пръчката си.

Мусаши остана настрана със скръстени пред гърдите ръце и безизразно лице. Но изведнъж на сцената се появи още една дъбова пръчка. Вторият мъж се канеше да нападне Джотаро в гръб. Беше време Мусаши да се включи. Той отпусна ръцете си и за миг си проправи път през стената от хора.

— Глупак! — изкрещя той на новодошлия.

Една дъбова пръчка и два крака полетяха във въздуха и се приземиха край един пън на около четири крачки от мястото на боя.

Мусаши извика:

— Твой ред е, дяволче такова! — той с две ръце хвана Джотаро за обито му, издигна го над главата си и го задържа там. Обръщайки се към пазача, който си поемаше дъх, той каза:

— Наблюдавам ви от самото начало. Мисля, че не си на прав път. Това момче е мой слуга. И ако имаш възражения срещу него, ще трябва да ги предявиш и срещу мен.

Пазачът отвърна със злоба:

— Добре, така и ще направя! Ще се заемем и с двама ви!

— Чудесно, ние сме готови! Сега, ето го момчето!

Той хвърли Джотаро към него. Ужасената тълпа ахна и отстъпи назад. Тоя луд ли е? Къде се е чуло и видяло да се използва едно човешко същество като оръжие срещу друго.

Пазачът в недоумение проследи полета на Джотаро, който завърши върху собствените му гърди. Мъжът падна назад, сякаш подпората, която го бе държала изправен, внезапно се беше срутила. Трудно можеше да се каже дали удари главата си в камък, или пък ребрата му се спукаха. Нададе вой и започна да повръща кръв. Джотаро отскочи от гърдите му, прехвърли се през глава и като топка се изтърколи на двайсет-трийсет стъпки встрани.

— Видя ли това? — извика някой.

— Кой е този побъркан ронин?

Скандалът вече не засягаше само пазача на кучето. Другите самураи също започнаха да ругаят Мусаши. Повечето не бяха наясно, че той е гост на крепостта, и някои дори предложиха да свършат с него тук и веднага.

— А сега ме чуйте всички! — каза Мусаши.

Внимателно наблюдаваха как той вдигна дървената сабя на Джотаро и застана пред тях смразяващо намръщен.

— Престъплението на детето е престъпление на неговия учител. И двамата сме готови да си платим. Но нека по-напред ви кажа това: нямаме намерение да се оставим да ни убиете като кучета. Готови сме да се бием с вас.

Вместо да се признае за виновен и да понесе наказанието си, той ги предизвикваше! Ако при това положение Мусаши се беше извинил от името на Джотаро, ако го беше защитил, ако беше направил дори най-малък опит да уталожи напрежението сред самураите от Ягю, целият случай щеше да приключи мирно и тихо. Но при подобно държание това беше изключено. Той сякаш се опитваше да създаде още по-голяма бъркотия.

Шода, Кимура, Дебучи и Мурата отново смръщиха лица. Чудеха се що за чешит са поканили в Крепостта. Възмутени от липсата на чувство за мярка у него, те го наблюдаваха внимателно.

Тълпата беше нетърпелива. Предизвикателството на Мусаши само наля масло в огъня.

— Чуйте го само! Що за разбойник!

— Той е шпионин! Вържете го!

— Не, да го обезглавим!

— Да не го оставяме да се измъкне!

За момент изглеждаше, сякаш Мусаши и Джотаро, който отново беше застанал до него, ще бъдат погълнати от морето от саби. Но след миг над тълпата се извиси нечий властен глас:

— Спрете!

Беше Кидзаемон, който, заедно с Дебучи и Мурата се опитваше да овладее положението.

— Този човек явно предварително е обмислил всичко! — каза Кидзаемон. — Ако се оставите да ви примами и бъдете убити или ранени, ще трябва да отговаряме пред негово благородие. Кучето беше важно, наистина, но не толкова, колкото един човешки живот. Ние четиримата ще поемем цялата отговорност. Каквото и да направим, вие нямате вина. А сега се успокойте и се прибирайте да спите.

Тълпата се разпръсна с известно недоволство, оставяйки нещата в ръцете на четиримата, които бяха забавлявали Мусаши в Шининдо. Те вече не бяха домакини и гост, а престъпник и съдии.

— Мусаши — каза Кидзаемон, — съжалявам, но планът ти се провали. Предполагам, че някой те е пратил да шпионираш в крепостта или просто да създаваш неприятности. Но, страхувам се, няма да стане.

Те стесниха кръга около Мусаши. На него му беше пределно ясно, че и четиримата владеят до съвършенство сабята. Той остана спокоен, с ръка върху рамото на Джотаро. Така заобиколен, не би могъл да избяга, дори ако имаше крила.

— Мусаши — обади се Дебучи, хванал дръжката на сабята си, — ти се провали. Най-достойното нещо, което можеш да направиш, е да се самоубиеш. Може и да си нехранимайко, но като проникна в крепостта сам, единствено с това момче като помощник, ти показа доста смелост. Прекарахме една приятна вечер заедно. Сега ще те почакаме, докато се приготвиш за харакири. Когато го направиш, ще докажеш, че си истински самурай!

Това би било идеалното разрешение. Те не се бяха допитали до Секишусай, и ако Мусаши умреше, цялата работа щеше да се зарови в земята заедно с тялото му.

Но Мусаши имаше други намерения:

— Мислите, че трябва да се самоубия? Това е нелепо! Нямам намерение да умирам, поне засега.

Раменете му се затресоха от смях.

— Е, добре — каза Дебучи. Говореше със спокоен глас, но смисълът на това, което казваше, беше твърде ясен. — Опитахме се да се държим с теб както подобава, а ти се възползва от нашето благоразположение…

Кимура се намеси:

— Няма смисъл да говорим повече!

Той застана зад Мусаши и го бутна:

— Хайде тръгвай! — заповяда му.

— Накъде?

— Към килиите!

Мусаши кимна и тръгна, но в съвсем друга посока — право към вратата на крепостната кула.

— Къде си мислиш, че отиваш? — извика Кимура, пресрещайки Мусаши и протегна ръце да го спре. — Килиите не са натам. Те са точно в обратната посока. Върни се веднага!

— Не! — извика в отговор Мусаши.

Погледна надолу към Джотаро, който вървеше плътно до него, и му каза да застане под един бор в градината пред кулата. Около дървото имаше внимателно разстлан бял пясък.

Джотаро на бегом се измъкна изпод ръкава на Мусаши и се скри зад дървото, като през цялото време се мъчеше да отгатне какво е намислил учителят му. Споменът за проявената от него смелост в боя при Ханя се върна в мислите му. През тялото му премина тръпка на радост.

Кидзаемон и Дебучи застанаха от двете страни на Мусаши и се опитаха да го накарат да върви в избраната от тях посока. Мусаши не помръдна.

— Тръгвай!

— Няма!

— Смяташ да се съпротивляваш ли?

— Да!

Кимура изгуби търпение и понечи да извади сабята си, но по-старшите от него Кидзаемон и Дебучи му заповядаха да спре.

— Какво ти става? Какво смяташ да правиш?

— Имам намерение да се срещна с Ягю Секишусай!

— Да се срещнеш с кой?

Дори през ум не им беше минало, че този побъркан младок можеше дори да си помисли за подобна нелепост.

— И какво, ако се срещнеш с него?

— Аз съм млад, изучавам бойните изкуства. Една от целите в живота ми е да получа урок от майстора на училището Ягю.

— Ако това е, което си искал, защо просто не ни попита?

— Не е ли истина, че Секишусай не приема абсолютно никой и не дава уроци на скитащи ученици?

— Да, така е.

— Какво друго ми остава тогава, освен да го предизвикам? Разбира се, наясно съм, че дори и да успея, той вероятно няма да пожелае да наруши принципите си. Затова реших да отправя предизвикателството си към цялата крепост и да се бия с всички.

— С всички? — в хор възкликнаха четиримата.

Кидзаемон и Дебучи все още го държаха за ръцете.

А Мусаши гледаше нагоре в небето. Чу се звук като от пляскане на крила. От тъмнината излетя орел и с тялото си закри връх Касаги. Гигантският силует затули звездите, преди птицата да се спусне надолу към покрива на склада за ориз.

Думата „битка“ прозвуча доста театрално, някак смешно дори в ушите на четиримата. Но за Мусаши тя едва побираше смисъла на онова, което, според него, предстоеше да се случи. Той не говореше за двубой, чийто изход ще се реши единствено от техническите умения на участниците в него. Това, за което мислеше, беше истинска и всеобща война, в която всеки трябваше да даде всичко от себе си — до последното зрънце дух и способности. Война, в която щяха да се решат съдбите им. Битката между две армии, макар и различна по форма, по същност беше най-близо до това, което Мусаши си представяше. Беше просто: един мъж обявяваше война на една крепост. Волята му беше заявена с твърдостта и устойчивостта, с която стоеше на краката си. Окончателността на решението му направи възможно думата „битка“ да звучи съвсем естествено.

Четиримата мъже с напрежение се взираха в лицето му. Отново се запитаха дали у него е останала поне капчица разум. Кимура прие предизвикателството му. Той захвърли във въздуха сламените си сандали и нави ръкавите на хакамата си. После каза:

— Чудесно! На този свят най-много обичам да се бия! Не мога да те посрещна с почести и фанфари, но мога да се бия с теб. Шода, Дебучи, дайте го насам.

Кимура пръв би предложил да накажат Мусаши, но до този момент опитваше да се сдържа. Сега вече чашата на търпението му преля.

— Хайде! — подкани той. — Оставете го на мен!

В същия миг Кидзаемон и Дебучи бутнаха Мусаши. Той залитна четири-пет крачки напред към Кимура, който отстъпи крачка назад, вдигна лакът пред лицето си и сръчно замахна със сабята надолу към олюляващото се тяло на Мусаши. Докато острието разсичаше въздуха, се чу звук като от изсипване на пясък.

В същия миг се чу вик — не от Мусаши, а от Джотаро, който беше напуснал позицията си зад бора. Източникът на странния шум беше шепата пясък, която той хвърли.

Като предположи, че Кимура ще изчисли времето на падането му, за да нанесе по-добър удар, Мусаши съзнателно ускори движението и в момента на удара беше значително по-близо до своя противник, отколкото той очакваше. Така сабята изсвистя в празното пространство и се удари в пясъка.

Двамата отскочиха назад и се отдалечиха на четири-пет крачки. Настъпи напрегната тишина, в която противниците се гледаха един друг предизвикателно.

— Ще се случи нещо, което си заслужава да се види — каза меко Кидзаемон.

Макар да не участваха в двубоя, Дебучи и Мурата се преместиха и заеха защитни позиции. Това, което видяха досега, доказваше способностите на Мусаши като боец. Атаката и последвалото мигновено възстановяване на позицията ги убеди, че той е достоен противник на Кимура.

Кимура държеше меча си малко по-ниско от нивото на гърдите. Беше неподвижен. Мусаши също не помръдваше. Стоеше с ръка стиснала дръжката на сабята, издадено напред дясно рамо и повдигнат лакът. Очите му представляваха два бели, гладки камъка застинали върху мрачното лице.

До едно време те изпробваха нервите си. Но още преди който и да е от тях да помръдне, тъмнината около Кимура сякаш се заклати, настъпи някаква промяна. Скоро стана ясно, че дишането му се учестява все повече и повече, че е по-напрегнат от Мусаши.

Дебучи изпусна едва доловим нисък стон. Той разбра, че това сравнително невинно в началото приключение беше на път да се превърне в истинска катастрофа. Беше сигурен, че Кидзаемон и Мурата са на същото мнение. Това нямаше да свърши лесно. Изходът от боя между Мусаши и Кимура беше решен, освен ако не се случеше нещо изключително. При цялата си неохота да направят нещо, което би могло да се изтълкува като малодушие, другите трима мъже се видяха принудени да действат, за да предотвратят най-лошото. Най-доброто решение беше да се отърват от този странен, неуравновесен натрапник колкото може по-бързо, без самите те ненужно да пострадат.

Тримата съгласувано настъпваха към Мусаши. В същия миг неговата сабя разцепи въздуха с острия звук на обтегната тетива и гръмогласен рев изпълни празното пространство. Бойният вик излезе сякаш не само от устата, а от цялото му тяло, като внезапен, отекнал във всички посоки звън на храмова камбана. От подредените от двете му страни — отпред и отзад — противници дойде съскащо гъргорене.

Мусаши се чувстваше преливащ от сила, сякаш кръвта му е готова да избликне от всяка пора, но разсъдъкът му беше хладен като лед. Дали това не беше пламтящият лотос, за който говорят будистите? Единството на изгаряща топлина с вледеняващ лед, съчетанието на огън и вода?

Във въздуха престанаха да летят песъчинки. Джотаро беше изчезнал. От връх Касаги на пориви свистеше вятър; здраво стиснатите саби леко проблясваха.

Макар и сам срещу четирима, Мусаши не се усещаше в изцяло неизгодно положение. Съзнаваше прилива във вените си. Казват, в такива мигове умът бивал завладян от представата за смъртта, но Мусаши дори не помисляше за нея. В същото време не се чувстваше убеден, че е способен да победи.

Вятърът сякаш духаше в главата, охлаждаше мозъка, проясняваше погледа му, макар че тялото му лепнеше и капчици пот лъщяха по челото му.

Чу се леко прошумоляване. Подобно рогцата на бръмбар, сабята на Мусаши усети и го предупреди, че мъжът отляво беше помръднал крака си на един-два пръста. Той отвърна на това по необходимия начин, променяйки положението на оръжието, и врагът, също с изострени сетива, се отказа от по-нататъшни нападателни движения. Петимата бяха като застинала жива картина.

Мусаши съзнаваше, че колкото повече продължава това, толкова по-лошо става за него. Искаше му се по някакъв начин противниците да не са около него, а да са разтегнати в права линия и да ги посреща един по един, но хората, с които имаше работа, не бяха начинаещи. Истината беше, че докато един от тях не се помести по собствен почин, Мусаши не би успял да мръдне. Можеше само да чака и да се надява, че по възможност някой за миг ще направи погрешна стъпка и ще му даде възможност за пробив.

За съперниците му не беше голямо утешение тяхното числено превъзходство. Те знаеха, че при най-малкия знак за отпускане от който и да било, Мусаши ще нанесе удар. Бяха разбрали, че имат пред себе си необикновен човек, от ония, които не се срещат всеки ден.

Дори Кидзаемон не се осмеляваше да мръдне. „Какъв странен човек“, помисли си той.

Саби, хора, земя, небе — всичко сякаш се беше вкаменило. Но в тази тишина се чу неочакван звук — звукът на флейта, носещ се с вятъра.

Щом мелодията докосна слуха на Мусаши, той забрави за себе си, забрави врага, забрави за живота и смъртта. Дълбоко в подсъзнанието си познаваше този звук, защото на времето точно той го привлече да излезе от своето скривалище на връх Такатеру. Това бе звукът, който го отведе право в ръцете на Такуан. Беше флейтата на Оцу.

Гърдите му изстинаха. Външно промяната беше едва доловима, но това бе достатъчно. Кимура нададе с цяло гърло боен вик и се хвърли напред. На дължина ръката му със сабята сякаш достигаше шест-седем лакти.

Мускулите на Мусаши се напрегнаха, кръвта му забушува. Беше сигурен, че е ранен. Левият му ръкав беше разкъсан от рамото до китката. Внезапното оголване на ръката го наведе на мисълта, че и плътта е разкъсана.

За малко самообладанието го напусна и той изкрещя името на бога на войната. Подскочи, обърна се внезапно и видя, че Кимура застава на мястото, където бе стоял преди малко самия той.

— Мусаши! — викна Дебучи Магобей.

— На думи си по-добър, отколкото на бой — предизвика го Мурата, докато той и Кидзаемон едва не се сбутаха, за да отблъснат Мусаши.

Но Мусаши енергично се оттласна от земята и скочи толкова високо, че докосна долните клони на боровете. После с още няколко скока изчезна в тъмнината, без да поглежда назад.

— Страхливец!

— Мусаши!

— Бий се като мъж!

Щом стигна до края на рова около вътрешната крепост, се чу пропукване на съчки и после настана тишина. Единственият звук беше нежната мелодия на флейтата в далечината.

Славеите

Нямаше начин да се разбере колко застояла вода има по дъното на дълбокия тридесет лакти ров. След като се мушна през живия плет близо до края му и рязко се спусна надолу, Мусаши спря и хвърли камък. Като не чу плясък, скочи на дъното, където без да издаде звук легна по гръб в тревата.

Скоро ребрата му престанаха да се надигат и пулсът му се успокои. Щом потта му изстина, той отново започна да диша равномерно.

„Оцу не би могла да е тук, в Коягю!, каза си. Навярно ушите ме лъжат… Все пак не е невъзможно. Може да е била тя.“

Спореше сам със себе си, представи си очите на Оцу сред звездите отгоре и скоро се унесе в спомени: Оцу в граничния проход между Мимасака и Харима, където говореше, че не може да живее без него, че за нея няма друг мъж на света. После на моста Ханада в Химеджи, където му каза как го е чакала близо хиляда дни и би го чакала десет години или двайсет — докато остарее и посивее. Молбите й да я вземе със себе си, уверенията й, че би понесла всякакви несгоди.

Неговото главоломно бягство в Химеджи беше предателство. Как ли го е ненавиждала след това?! Как ли си е хапала устните и е проклинала мъжкото непостоянство?

— Прости ми!

Думите, които издълба тогава на перилото на моста, се изплъзнаха от устните му. Сълзи се стичаха от ъгълчетата на очите.

Стресна го вик от края на рова, нещо като: „Няма го тук.“ Три или четири борови факли проблеснаха между дърветата, после изчезнаха. Не го бяха забелязали.

Ядоса се, че се е просълзил.

— Какво ме е грижа за някаква жена? — каза презрително, като триеше с ръце очите си. Скочи на крака и погледна към тъмните очертания на крепостта Коягю.

„Нарекоха ме страхливец, казаха че не мога да се бия като мъж! Е, аз не съм се предал още, не всичко е изгубено. Не избягах, само направих тактическо отстъпление.“

Беше минал почти час. Той бавно тръгна по дъното на рова.

„Така или иначе нямаше смисъл да се бия с онези четиримата. Целта ми не беше да започвам с това. Когато намеря самия Секишусай, ще стигнем до истинската битка.“

Той спря и започна да събира паднали клони, които чупеше с коляно на къси колчета. Като ги пъхаше едно по едно вместо стъпала в пукнатините на каменната стена, се покатери до ръба на рова.

Вече не чуваше флейтата. За миг имаше неясното усещане, че Джотаро вика, но като спря и се заслуша внимателно, не долови нищо. Не се тревожеше особено за момчето. То може и само да се оправя. Сигурно отдавна е на километри оттук. Липсата на факли показваше, че издирването поне за тази нощ е прекратено.

Мисълта да намери и победи Секишусай отново се превърна в негова върховна страст, проява на непосилното му желание за признание и чест.

Беше чул от кръчмаря, че хижата на Секишусай не е в никой от дворовете на крепостта, а на някакво уединено място в околността й. Тръгна през гори и долини. Понякога му се струваше, че се е заблудил извън земите на крепостта. Тогава останки от ров, каменна стена или оризов хамбар го уверяваха, че все още е в тях.

Търси цяла нощ, завладян от сатанински порив. Възнамеряваше, намери ли планинската къща, с предизвикателство за бой да нахълта в нея. Но тъй като часовете минаваха, той щеше да се зарадва, дори ако се появеше призрак, приел облика на Секишусай.

Наближаваше зазоряване, когато се намери пред задната порта на крепостта. Зад една урва се издигаше връх Касаги. Готов да се разкрещи от отчаяние, тръгна обратно по същия път в южна посока. Най-накрая, в подножието на един полегнал към югоизточната страна на крепостта склон, добре подрязаните дървета и добре поддържаната трева му подсказаха, че е открил скривалището. Заключението му скоро се потвърди от една порта със сламен покрив в стила, предпочитан от великия учител по чайна церемония Сен но Рикю. Зад нея успя да различи бамбукова горичка, забулена в сутрешната мъгла.

Като надникна през една цепнатина на портата, видя, че пътеката криволичи през горичката и нагоре по хълма като в дзен-будистките планински килии. За малко се изкуши да прескочи през решетката, но се въздържа; нещо в обстановката го разколеба. Дали щедрите грижи, пръснати наоколо, или вида на белите цветчета по земята? Каквото и да беше, чувството на завоевател премина и вълнението на Мусаши утихна. Той изведнъж помисли за вида си. Навярно приличаше на скитник с разрошената си коса и раздърпаното си кимоно.

— Закъде да бързам? — каза си, осъзнал изтощението си.

Трябваше да се овладее, преди да се представи на учителя.

„Рано или късно, помисли си, някой непременно ще мине през портата. Тогава ще дойде моето време. Ако той все още отказва да ме приеме като скитащ ученик, ще измисля друго.“ Седна под стряхата на портата, облегна гърба си на стълба и се унесе в сън.

Звездите избледняваха и белите маргаритки се полюшваха от вятъра, когато едра капка роса се хлъзна хладно по врата му и го събуди. Беше се развиделило и като се отърси от дрямката, главата му беше пречистена от сутрешния ветрец и песните на славеите. Не бе останал и помен от умората: чувстваше се прероден.

Като примижаваше очи и гледаше нагоре, той видя яркото червено слънце, възлизащо над планините. Скочи на крака. Слънчевата топлина беше вече разпалила неговото въодушевление и натрупаната в крайниците му енергия изискваше действие. Протегна се и спокойно каза:

— Днес е денят.

Усети глад и по някаква причина това го подсети за Джотаро. Може би се отнесе твърде грубо с момчето миналата нощ, но това беше преценен ход, част от обучението му. Мусаши отново увери сам себе си, че където и да е, Джотаро е в безопасност.

Вслуша се в звука на потока, който се спускаше по планинския склон, заобикаляше оградата отвътре, опасваше бамбуковата горичка и после изникваше изпод оградата по пътя си към долните земи на крепостта. Мусаши изми лицето си и пи до насита вместо закуска.

Водата беше хубава, толкова хубава, та предположи, че е основната причина Секишусай да избере това място за своето оттегляне от света. Като не знаеше още нищо за изкуството на чайната церемония, той и не допускаше, че вода с такава чистота беше всъщност за един ценител като сбъдната молитва.

Изплакна кърпата си за ръце в потока и след като старателно се изтри, изчисти и мръсотията от ноктите. После оправи косата си с прикаченото към сабята ножче. Щом Секишусай беше не само майстор на школата Ягю, но и един от най-великите хора в страната, Мусаши възнамеряваше да изглежда възможно най-добре. Той самият не беше нищо друго освен безименен воин, толкова различен от Секишусай, колкото най-малката звездичка от луната.

Докато приглаждаше коса и оправяше яката си, той се чувстваше вътрешно спокоен. Съзнанието му бе ясно; беше решен да почука на вратата като всеки редовен посетител.

Къщата беше доста далече нагоре по хълма и едва ли едно обикновено почукване би могло да се чуе. Оглеждайки се за нещо като мандало, той видя две плочки, по една от двете страни на вратата. Бяха красиво гравирани, а вдлъбнатият надпис беше запълнен със синкава смола, която имаше вид на бронзова патина. На дясната имаше следните думи:

Не се чудете вие, преписвачите,

на този мъж, заключил крепостта си.

А на лявата:

Тук няма меченосци да намерите,

само млади славеи в полята.

Стиховете бяха отправени към „преписвачите“ — чиновниците от крепостта, но значението им беше по-дълбоко. Старецът беше затворил вратата си не само за скитащи се ученици, а за всички дела на тоя свят, за неговите почести, както и за неговите изпитания. Бе загърбил земните желания — и своите, и чуждите.

„Още съм млад“, напомни си Мусаши. „Прекалено млад! Този човек е напълно недостижим за мен.“

Желанието му да почука на вратата се изпари. Наистина, мисълта да се натрапи на стария отшелник сега изглеждаше дивашка и той се почувства засрамен от себе си.

Само цветята и птиците, вятърът и росата трябва да прекрачват този праг. Секишусай вече не беше нито най-големият майстор на сабята в страната, нито господарят на имение, а човек, завърнал се към природата, отрекъл се от суетата на хорския живот. Да тревожи дома му би било светотатство. А и каква чест, какво отличие би придобил от победата над човек, за когото почестите и отличията вече не значат нищо?

„Добре, че прочетох това“, каза си Мусаши. „Ако не бях, щях да направя голяма глупост!“ Слънцето беше вече високо в небето и чуруликането на славеите замря. От хълма в далечината се дочуха припрени стъпки. Очевидно подплашени от шума, рояк птички се вдигна извит като дъга към небето. Мусаши надникна през портата да види кой идва.

Беше Оцу.

Значи нейна е била флейтата, която чу! Дали да изчака и да я срещне? Или да се маха? „Искам да говоря с нея, помисли си. Трябва да го направя!“

Обзе го нерешителност. Сърцето му се разтуптя и самоувереността му изчезна.

Оцу изтича надолу по пътеката към едно място на няколко крачки от мястото, където беше застанал. После спря и с лек вик на изненада се обърна.

— Мислех, че е точно зад мен — промърмори, оглеждайки се наоколо. След това се затича обратно нагоре по хълма, викайки: — Джотаро! Къде си?

Като чу гласа й, Мусаши пламна от смущение и започна да се изпотява. Колебанието му го отвращаваше. Нямаше сили да излезе от своето прикритие в сянката на дърветата.

След малко Оцу извика пак и този път последва отговор.

— Тук съм. Ти къде си? — викна Джотаро от горната част на горичката.

— Насам! — отговори тя. — Казах ти да не се отклоняваш така.

Джотаро бежешком се появи при нея.

— А, тук ли си била? — възкликна.

— Нали ти казах да вървиш след мен!

— Е, аз тръгнах, но после видях един фазан и го подгоних.

— Отгоре на всичко гониш фазан! Забрави ли, че трябва да търсиш една важна личност тази сутрин?

— О, аз не се тревожа за него. Той не е от тия, дето ще пострадат.

— Работата не изглеждаше такава, когато се втурна снощи в стаята ми. Беше готов да избухнеш в плач.

— Не е вярно! Просто всичко стана много бързо, не знаех какво да правя.

— Аз също, особено като ми каза името на твоя учител.

— А ти откъде познаваш Мусаши?

— От едно село сме.

— И това е всичко?

— Разбира се, че е всичко.

— Странно. Не разбирам защо се разплака само от това, че някакъв твой съселянин се е появил тук.

— Толкова много ли плаках?

— Как за мен помниш всичко, като забравяш ти самата какво си правила? Както и да е, сигурно съм бил доста уплашен. Ако ставаше въпрос само за четирима обикновени мъже срещу моя учител, не бих се притеснявал, обаче казват, че всичките били майстори. Като чух флейтата, си спомних, че си тук в крепостта и си помислих, че може би ако се извиня на негово височество…

— Ако ти си ме чул да свиря, Мусаши трябва също да ме е чул. Може дори да е познал, че съм аз. — Гласът й омекна. — Докато свирех, мислех за него.

— Не разбирам какво значение има това. Както и да е, по звука на флейтата намерих къде си.

— И страхотно зрелище беше — влетяваш в къщата и крещиш за „сражение“ някъде. Негово височество доста се стресна.

— Но той е добър човек. Като му казах, че съм убил Кишу, не се ядоса като другите.

Сетила се изведнъж, че губи време, Оцу забърза към портата.

— Може да говорим по-късно — каза тя. — Сега имаме по-важна работа. Трябва да намерим Мусаши. Секишусай даже наруши принципите си и каза, че иска да се запознае с човека, който е извършил това, за което разказваш.

Оцу изглеждаше свежа като цвете. Яркото слънце на ранното лято придаваше на бузите й блясъка на зреещ плод. Тя помириса младите листа и усети тяхното ухание да изпълва дробовете й.

Мусаши, скрит между дърветата, я гледаше втренчено, учуден от здравия й вид. Тази Оцу, която виждаше сега, беше много различна от момичето, което седеше унило на терасата в Шиподжи и наблюдаваше света с равнодушни очи. Тогава Оцу нямаше кого да обича. Или поне любовта, която изпитваше, беше мъглява и трудно определима. Като дете тя беше чувствителна, смутена и някак обидена от това, че е сирак.

Опознаването на Мусаши и възхищението й от него породи любовта, която живееше сега в нея и осмисляше съществуването й. През дългата година на скитане и търсене тялото и духът й бяха придобили смелостта да посрещнат всяко предизвикателство на съдбата.

Доловил бързо новата жизненост на Оцу и колко това я беше разхубавило, Мусаши изгаряше от желание да я отведе някъде насаме и да й каже всичко — как копнее за нея, как му е необходима физически. Искаше да разкрие стаената в коравото му сърце уязвимост; искаше да оттегли думите, които издълба на моста Ханада. Далече от чужди очи той би й показал колко нежен може да бъде. Би й казал, че изпитва към нея такава любов, каквато и тя към него. Можеше да я притисне в прегръдките си, да гали бузи в нейните, да изплаче сълзите си. Сега беше достатъчно силен, за да признае пред себе си, че тези чувства са истински.

Пак си припомни всичко, което Оцу му беше говорила преди и разбра колко жестоко и грозно от негова страна беше да отхвърли простата, искрена любов, която тя му предложи.

Беше нещастен, но все пак в него имаше нещо, което не можеше да се поддаде на тези чувства и което му казваше, че греши. В гърдите му живееха двама души — единият копнееше да се обади на Оцу, а другият му казваше, че е глупак. Не можеше да бъде сигурен кой от тях е истинската му същност. Докато обзет от нерешителност се взираше иззад дърветата, виждаше сякаш две пътеки — едната в светлина, а другата в мрак.

Оцу, неподозираща присъствието му, направи няколко крачки извън портата. Обърна се и видя, че Джотаро се навежда и взема нещо от земята.

— Джотаро, какво правиш, за бога? Побързай!

— Чакай! — извика той развълнувано. — Виж това!

— Само мръсен стар парцал! За какво ти е?

— Той е на Мусаши.

— На Мусаши ли? — ахна тя и се затича назад към него.

— Да, негово е — отвърна Джотаро, като хвана кърпата за ъглите, за да може тя да я види. — Спомням си я. От къщата на вдовицата, където отседнахме в Нара е. Виж тук — оцветена е с шарки като кленов лист и буквата „Лин“. Това е името на собственика на тамошната гостилница.

— Мислиш ли, че Мусаши е бил точно тук? — извика Оцу, оглеждайки се обезумяла наоколо.

Джотаро се изпъна почти на височината на момичето и с все сила изкрещя:

— Сенсей!

В горичката нещо прошумоля. Оцу се сепна, обърна се рязко и се втурна към дърветата. Момчето я последва.

— Къде отиваш? — извика то.

— Мусаши току-що избяга!

— Накъде?

— Натам.

— Не го виждам.

— Ето там, между дърветата.

Тя зърна силуета на Мусаши, но мигновената й радост веднага беше помрачена, като забеляза как рязко увеличава той разстоянието помежду им. Завтече се след него с цялата сила, на която бяха способни нозете й. Джотаро тичаше с нея, без сериозно да й вярва, че е видяла Мусаши.

— Грешиш! — извика той. — Сигурно е бил някой друг. Защо Мусаши ще бяга?

— Гледай!

— Къде?

— Там! — тя си пое дълбоко дъх и като напрегна до край гласа си, изкрещя: — Му-са-ши! — но едва безумният вик излезе от устата й, се спъна и падна. Докато Джотаро й помагаше да стане, тя проплака: — Защо не му извикаш и ти? Викни го! Викни го!

Вместо да направи каквото тя каза, той ужасен замръзна и се вторачи в лицето й. Беше виждал това лице и преди, с неговите кръвясали очи, тънки като игла вежди, восъчен нос и челюст. Беше лицето на маската! Маската на лудата, която вдовицата от Нара му даде. Лицето на Оцу нямаше нейната чудато изкривена уста, но иначе приликата бе пълна. Бързо отдръпна ръце и отстъпи уплашен.

Оцу продължи да нарежда:

— Не трябва да се предаваме! Той никога няма да се върне, ако го оставим да избяга сега! Викни го! Накарай го да се върне!

Нещо отвътре възпираше Джотаро, но изражението на Оцу му подсказа, че е безсмислено да я убеждава. Двамата отново се затичаха и той също почна да крещи с все сили.

От другата страна на горите имаше нисък хълм, в подножието на който минаваше задният път от Цукигазе към Ига.

— Ето го Мусаши! — извика Джотаро.

Щом стигна до пътя, той можа да види ясно своя учител, но Мусаши беше вече много далече от тях, за да чуе виковете им.

Оцу и Джотаро тичаха, докато ги държаха краката, крещяха до прегракване. Виковете им ехтяха над полетата. В края на долината изгубиха от поглед Мусаши, който тичаше право към гъсто обраслите предпланини.

Двамата спряха и останаха там, отчаяни като изоставени деца. Белите облаци се разстилаха в празнотата над тях, а ромонът на потока усилваше самотата им.

— Той е луд! Той не е на себе си! Как може да ме изостави по такъв начин? — проплака Джотаро и удари с крак в земята.

Оцу се облегна на един голям кестен и даде воля на сълзите си. Дори огромната й любов към Мусаши — любов, за която би пожертвала всичко — беше неспособна да го задържи. Чувстваше се озадачена, съкрушена и сърдита. Знаеше неговите цели в живота, както и защо я избягва. Разбра го от онзи ден на моста Ханада. И все пак не можеше да схване защо той я смята за препятствие по пътя към голямата си цел. С какво нейното присъствие би попречило на призванието му?

Или всичко е само оправдание? Не е ли истинската причина в това, че той не я харесва достатъчно? Това сигурно би имало повече смисъл. И все пак… и все пак… Оцу беше започнала да разбира Мусаши, когато го видя вързан за дървото в Шиподжи. Не й се вярваше да е някой, който ще излъже жена. Ако не се интересуваше от нея, би й го казал, но всъщност на моста Ханада той й призна, че много я харесва. Тя с тъга си припомни сега думите му.

Тъй като беше сираче, известна студенина я възпираше да вярва на много хора, но щом веднъж се довереше някому, напълно разчиташе на него. В мига чувстваше, че няма друг освен Мусаши, заради който си струва да живее и който да заслужава да му се вярва. Измяната на Матахачи й беше за урок — и то от най-горчивите — колко предпазливо трябва да е едно момиче в преценката си за мъжете. Но Мусаши бе различен от Матахачи. Тя не само му беше посветила живота си, но и бе решила никога да не съжалява за това.

Но защо той не изрече поне една дума? Това вече Оцу не можеше да понесе. Листата на кестена се поклащаха, сякаш дървото разбира и й съчувства.

Колкото повече се ядосваше, толкова повече я обземаше любов към него. Дали такава е съдбата й или не, не можеше да определи, но нейната разкъсана от мъка душа й подсказваше, че няма за нея истински живот без Мусаши.

Джотаро погледна надолу към пътя и промълви:

— Насам идва свещеник.

Оцу не му обърна внимание.

Наближаваше пладне и небето беше станало дълбоко и прозрачно синьо. Монахът, който се спускаше по склона в далечината, имаше вид на слязъл от облаците, сякаш няма нищо общо с този свят. Като приближи кестена, той погледна към него и видя Оцу.

— Това пък какво е? — възкликна и при звука на неговия глас Оцу вдигна поглед.

С разширени от изненада очи, тя извика:

— Такуан!

В сегашното нейно състояние Такуан Сохо й се стори като спасител. Чудеше се дали не сънува.

Макар Оцу да остана поразена при вида на Такуан, за него това, че я намира, не беше повече от потвърждение на нещо, което вече е предполагал. Оказа се, че пристигането му не е нито случайност, нито чудо.

Такуан от дълго време бе в приятелски отношения със семейство Ягю. Познанството му с тях водеше началото си от дните, когато като млад послушник в Сангенин в Дайтокуджи задълженията му включваха чистенето на кухнята и правенето на фасулена каша.

По онова време Сангенин, по-късно познат като „Северния дял“ на Дайтокуджи, беше известен като сборно място на „необикновени“ самураи, ще рече — самураи, отдадени на размишления за смисъла на живота и смъртта. Мъже, усетили необходимост да познаят духовния свят, както и техническите умения на бойните изкуства. Там се тълпяха повече самураи, отколкото дзен-монаси, вследствие на това храмът се прочу като разсадник на непокорство.

Между самураите, които идваха, бяха Судзуки Ихаку, братът на господаря Коизуми от Исе, Ягю Городзаемон, наследник на дома Ягю и братът на Городзаемон — Муненори. Последният бързо се привърза към Такуан и оттогава двамата останаха приятели. По време на многото си посещения в крепостта Коягю, Такуан беше срещал Секишусай и изпитваше голямо уважение към по-възрастния човек. Секишусай също хареса младия послушник, който го впечатли като даващ големи надежди.

Неотдавна Такуан се спря временно в Нансоджи, област Идзуми и оттам беше изпратил писмо да се осведоми за здравето на Секишусай и Муненори. Получи дълъг отговор, в който между другото се казваше:

Напоследък много ми върви. Муненори пое длъжност при Токугава в Едо, а внукът ми, който напусна службата си при господаря Като от Хиго и замина да учи сам, напредва успешно. Аз самият имам за посетител едно красиво младо момиче, което не само добре свири на флейта, но и разговаря с мен, заедно пием чай, подреждаме цветя и съчиняваме стихове. Тя е радостта на моите старини, цвете, цъфтящо там, където иначе би било студена, неуютна стара колиба. Щом ми каза, че е от Мимасака, недалеч от Вашето родно място, и че е отгледана в някакъв храм на име Шиподжи, предположих, че има много общи неща между вас. Необикновено приятно е да пиеш вечерното си саке под звуците на флейта, и то при добро изпълнение, и щом сте толкова наблизо, надявам се да дойдете да споделите това удоволствие с мен.

За Такуан щеше да е трудно при каквито и да е обстоятелства да откаже поканата, но увереността, че описаното в писмото момиче е Оцу, го направи още по-склонен да я приеме. Докато тримата вървяха към къщата на Секишусай, той зададе на девойката много въпроси, на които тя отговори без недомлъвки.

Разказа му какво е правила, откакто го видя за последен път в Химеджи, за станалото тази сутрин и за своите чувства към Мусаши. Монахът с внимателно кимане изслуша печалната й история.

Щом тя свърши, каза:

— Струва ми се, жените могат да изберат начин на живот, който не би бил възможен за мъжете. Ако искаш, съгласен съм да те посъветвам какъв път да следваш за в бъдеще.

— О, не.

— Е…

— Вече съм решила какво ще правя.

Такуан я изгледа внимателно. Беше се спряла и гледаше в земята. Имаше дълбоко отчаян вид, но при все това някаква сила в гласа й го накара да промени мнението си.

— Ако имах някакви съмнения, ако мислех, че няма да издържа — каза тя, — никога не бих напуснала Шиподжи. Все така съм решена да срещна Мусаши. Единственият въпрос в ума ми е дали това ще му причини някакви неприятности, дали ако продължа да живея, ще му донеса нещастие. В такъв случай ще трябва да направя нещо.

— Какво точно ще рече това?

— Не мога да ти кажа.

— Пази се, Оцу!

— От какво?

— Под това ярко весело слънце божеството на смъртта те притегля към себе си.

— Аз… аз не разбирам за какво говориш.

— Така и предполагам, но това е, защото богът на смъртта ти дава сили. Глупаво би било да умреш, Оцу, особено заради несподелена любов.

Такуан се усмихна.

Оцу отново започна да се ядосва. Със същия успех би могла да говори на вятъра, мислеше си — Такуан никога не е бил влюбен. Невъзможно е за човек, който никога не се е влюбвал, да разбере нейните чувства. Да се опитва да му ги обяснява за нея беше, както за него да седне да обяснява дзен на малоумен. Но както има истина в дзен, независимо дали един малоумен би я схванал или не, така има и хора, които биха се жертвали в името на любовта, независимо дали Такуан ще разбере това. За една жена поне любовта е нещо много по-сериозно от досадните гатанки на един дзен-монах. Щом си обзет от любов на живот и смърт, какво значение има как звучи пляскането с една ръка? Хапейки устните си, Оцу се зарече да не казва нищо повече.

Такуан стана сериозен.

— Трябвало е да се родиш мъж, Оцу. Мъж със силна воля като твоята без съмнение би постигнал много за благото на страната.

— Значи ли това, че съществуването на жена като мен е грешка? Понеже може да навреди на Мусаши?

— Не изопачавай думите ми. Нямах това предвид. Колкото и да обичаш Мусаши, той все пак избяга, нали? И мисля, че няма никога да го настигнеш.

— Аз не правя това за забавление. То е по-силно от мен. Обичам го.

— Само малко време не съм те виждал и ето те вече като всички останали жени.

— Ти съвсем ли не схващаш? О, остави, да не говорим повече за това. Образцов монах като теб никога няма да разбере чувствата на една жена.

— Не знам как да ти отговоря. Все пак вярно е, жените наистина ме озадачават.

Оцу се обърна и каза:

— Джотаро, да вървим!

Двамата заслизаха по един страничен път, докато Такуан остана неподвижно да ги наблюдава. Веждите му тъжно потрепнаха. Монахът стигна до извода, че не може да направи нищо повече.

— Няма ли да се сбогуваш със Секишусай, преди да поемеш по пътя си? — извика той след момичето.

— Ще се сбогувам с него в сърцето си. Той и бездруго знае, че нямах намерение да оставам задълго в дома му.

— Няма ли да размислиш?

— За кое?

— Ами хубаво се живее в планините на Мимасака, но тук също е хубаво. Тук е спокойно и тихо и животът е прост. Вместо да те гледам, че тръгваш по широкия свят с всичките му беди и неволи, бих предпочел да видя, че живееш в мир сред тези планини и ручеи, като славеите, които ни чуруликат.

— Ха-ха! Не, благодаря ти много, Такуан!

Такуан въздъхна, разбрал, че е безпомощен пред тази волева млада жена, твърдо решена да поеме сляпо по избрания път.

— Може да ти е смешно, Оцу, но там, накъдето си тръгнала, е пътят на мрака.

— На мрака ли?

— Отгледана си в храм. Би трябвало да знаеш, че пътят на мрака и страстта води само към отчаяние и нещастие, от които спасение няма.

— За мен, откакто съм се родила, никога не е имало път на светлината.

— Но той съществува, съществува!

Вложил в този довод цялата си сила, Такуан се приближи към момичето и го хвана за ръката. Отчаяно искаше тя да му повярва.

— Ще говоря със Секишусай за това — предложи той. — За това как можеш да живееш и да си щастлива. Можеш тук в Коягю да си намериш добър съпруг, да имаш деца и женски занимания. С теб това село ще стане по-хубаво. А така и ти ще бъдеш щастлива.

— Разбирам, че се опитваш да ми помогнеш, но…

— Направи го, умолявам те!

Дръпна я за ръката, погледна Джотаро и каза:

— Ела и ти, момче!

Джотаро поклати решително глава.

— Аз не. Ще последвам учителя си.

— Добре, прави каквото знаеш, но поне се върни в крепостта и кажи сбогом на Секишусай.

— О, забравих! — възкликна Джотаро. — Маската ми остана там. Отивам да си я взема.

Той хукна, без да го е грижа за пътища на мрака и пътища на светлината.

Оцу обаче стоеше безмълвно на кръстопътя. Такуан се успокои и отново се превърна в познатия й отпреди стар приятел. Той я предупреди за опасностите, дебнещи в живота, към който тя се стреми и се опита да я убеди, че има и други начини да открие щастието. Оцу остана неподвижна.

Скоро Джотаро дотича с маската на лицето. Като я видя, Такуан замръзна, несъзнателно усетил, че това е бъдещото лице на Оцу, онова, което ще види след изстраданото от нея дълго вървене по пътя на мрака.

— Ще тръгвам вече — каза Оцу и пристъпи на крачка встрани.

Джотаро, притиснат до ръкава й, каза:

— Да, хайде. Време е!

Такуан вдигна очи към белите облаци, съжалявайки за поражението си.

— Не мога нищо повече да направя — каза той. — За самия Буда спасението на жените се е оказало безнадеждно.

— Сбогом, Такуан — завърши Оцу. — Покланям се на Секишусай оттук, но кажи му и ти благодаря и сбогом от мое име.

— Ох, даже и аз започвам да мисля, че свещениците са луди. Където и да отидат, не срещат нищо друго освен хора, които тичат към ада. — Такуан вдигна ръце, после ги отпусна и много тържествено каза: — Оцу, ако започнеш да затъваш сред Шестте зли пътя или Трите кръстопътя, извикай името ми. Помисли за мен и извикай името ми! Дотогава мога само да ти кажа: пътувай, колкото можеш и опитай да бъдеш предпазлива.

Книга трета
Огън

Сасаки Коджиро

Съвсем малко на юг от Киото река Йодо се извива край възвишението Момояма (местоположение на крепостта Фушими), после тече през равнината Ямаширо към зидовете на крепостта Осака, отдалечена на около пет часа път в северозападна посока. Отчасти поради пряката връзка по вода всяко политическо раздвижване в района на Киото предизвикваше незабавен отзвук в Осака, докато във Фушими даже дума, изречена от някой самурай, да не говорим пък за военачалник в Осака, се предаваше като поличба за бъдещето.

Около Момояма назряваха големи промени, защото Токугава Иеясу беше решил да преобърне начина на живот, процъфтявал при Хидейоши. Крепостта Осака, обитавана от Хидейори и майка му Йодогими, все още отчаяно поддържаше остатъците на отшумяващото си могъщество, както по залез-слънцето съхранява за кратко чезнещата си красота. Но истинската власт беше установена във Фушими, където Иеясу предпочиташе да живее по време на продължителните си пътувания до областта Кансай. Сблъсъкът между старото и новото беше видим навсякъде. Можеше да се забележи в лодките, сновящи по реката, в поведението на хората по големите пътища, в нашумелите песни и по лицата на лишените от препитание самураи, търсещи работа.

Крепостта във Фушими се подновяваше и каменните блокове, изхвърлени от лодките на речния бряг, образуваха същинска планина. Повечето от тях бяха грамадни скални късове, с най-малко шест квадратни лакти площ и три или четири лакти височина. Те сякаш се топяха под изгарящото слънце. Макар че според календара беше есен, нетърпимата жега напомняше горещниците веднага след дъждовния сезон в началото на лятото.

Върбите край моста потрепваха в белезникави отблясъци, а един голям жетвар прехвърчаше влудяващо на зигзаг от реката към малка къща недалеч от брега. Покривите на селото, лишени от меките тонове, с които ги покриваха фенерите на смрачаване, бяха пресъхнали, прашно сиви. В зноя навръх пладне двама работници, милостиво освободени за половин час от смазващия си труд, лежаха изтегнати върху широката повърхност на един от каменните блокове и бъбреха за онова, което беше на устата на всички.

— Мислиш ли, че ще има нова война?

— Не виждам защо не. Изглежда няма никой, достатъчно силен да държи нещата в своя власт.

— Май си прав. Военачалниците от Осака май привличат всички ронини, които могат да открият.

— Ще успеят, предполагам. Може би не трябва да говоря много високо, но чух, че Токугава купували оръжие и боеприпаси от чуждестранни кораби.

— Ако е така, защо Иеясу дава внучката си Сенхиме за жена на Хидейори?

— Откъде да знам? Каквото и да прави, обзалагам се, че си има причини. Простите хора като нас не могат да знаят какво си е наумил Иеясу.

Около двамата жужаха мухи. Рояк покриваше два вола наблизо. Още впрегнати в празни дървени каруци, животните бездействаха на слънце и лениво и невъзмутимо преживяха. Истинската причина за подновяването на крепостта беше неизвестна на нископоставените работници, които предполагаха, че Иеясу ще живее там. В действителност това беше етап от широка строителна програма и важна част от метода на Токугава за управление. Строителни работи с широк размах се осъществяваха също в Едо, Нагоя, Суруга, Хиконе, Оцу и в дузина други укрепени градове. Целта беше до голяма степен политическа, защото един от начините на Иеясу да държи в подчинение даймио беше да им възлага изпълнението на различни благоустройствени задачи. Тъй като никой не беше достатъчно силен, за да откаже, това поддържаше заетостта на приятелски настроените господари и ги правеше отстъпчиви, а същевременно принуждаваше онези даймио, които се бяха противопоставили на Иеясу при Секигахара, да се откажат от голяма част от доходите си. Другата цел на управлението беше да спечели подкрепата на обикновените хора, които бяха облагодетелствани и пряко, и косвено от широките обществени строежи.

Само във Фушими близо хиляда работници бяха заети с удължаването на каменните зидове, странично следствие от което беше, че градът около крепостта преживя внезапен наплив от улични търговци, проститутки и конски мухи — все символи на преуспяването. Мнозинството беше доволно от настаналите при Иеясу добри времена и търговците се блазнеха от мисълта, че на всичко отгоре имаше значителни изгледи за война — което обещаваше дори по-големи печалби. Стоките се движеха оживено и още отсега преобладаващата част от тях бяха военни снаряжения. Със сметало в ръка най-едрите предприемачи заключаваха, че там се крият големите пари.

Градските жители бързо се простиха със сладките дни при управлението на Хидейоши и вместо това преценяваха каква полза може да се извлече за в бъдеще. За тях нямаше особено значение кой е на власт — щом успяваха да удовлетворят собствените си дребни стремежи, не намираха повод да се оплакват. Пък и Иеясу не ги разочарова в това отношение, защото съумяваше да пръска пари, сякаш раздава на деца сладки. Не собствени пари във всеки случай, а тези на възможните му врагове.

Също и в земеделието той беше въвел нова система на надзор. На местните едри собственици вече не бе позволено да управляват, както си искат или своеволно да налагат на селяните странични трудови повинности. От сега нататък на селяните се разрешаваше да обработват земите си — но не много повече от това. Те трябваше да стоят настрана от политиката и да свикнат да се осланят на силните на деня.

Добродетелен властник според разбиранията на Иеясу беше този, който не оставя селските труженици да гладуват, като в същото време внимава те да не прекрачат границите на своето обществено положение. Такава беше политиката, с която той възнамеряваше да увековечи управлението на Токугава. Нито жителите на градовете, нито селяните, нито даймио осъзнаваха, че биват целенасочено включвани във феодална система, която в крайна сметка изцяло щеше да ги обвърже. Никой не се замисляше как ще стоят нещата сто години напред. Никой, освен Иеясу.

Не мислеха за утре и работещите по крепостта Фушими. Те имаха скромни надежди да изкарат и тоя ден, колкото по-бързо, толкова по-добре. Въпреки че говореха за война и кога тя би могла да избухне, големите замисли за установяване на мир и благоденствие нямаха нищо общо с тях. Каквото и да се случи, те не биха могли да живеят по-зле.

— Диня! Някой иска ли диня? — викаше едно селско момиче, което идваше насам всеки ден по това време.

Почти веднага щом се появи, тя успя с продажбите при няколко мъже, хвърлящи монети в сянката на голяма скала. Продължи игриво от група на група, като подвикваше:

— Няма ли да си купите от моите дини?

— Да не си луда? Мислиш, че имаме пари за дини ли?

— Насам! Бих изял с удоволствие една, ако са безплатни.

Разочаровано, че първоначалният му късмет се оказа измамен, момичето се приближи към млад работник, който седеше между два камъка, подпрял гърба си на единия, а краката си на другия и обгърнал с ръце коленете си.

— Една диня? — попита тя без особена надежда.

Мъжът беше кльощав, с хлътнали очи и кожа, изгоряла до червено от слънцето. Очевидната му младост беше помрачена от булото на изтощение; все пак близките му приятели биха разпознали в него Хониден Матахачи. Той отброи отпаднало няколко зацапани монети в дланта на ръката си и ги даде на момичето.

Щом се облегна пак назад на камъка, главата му мрачно клюмна. Нищожното усилие го беше изтощило. Повдигаше му се. Наклони се на една страна и започна да плюе на тревата. Липсваше му и малкото сила, необходима за да върне динята, която се беше изтърколила от коленете му. Беше се вторачил тъпо в нея без следа от воля или надежда в черните очи.

— Свиня такава — ломотеше немощно той.

Имаше предвид хората, с които искаше да си разчисти сметките — Око с нейното белосано лице, Такедзо с неговата дървена сабя. Първата му грешка беше, че тръгна към Секигахара; втората — че се остави на похотливата вдовица. Беше стигнал до извода, че ако не бяха тези две събития, щеше сега да си е у дома в Миямото като глава на семейство Хониден, съпруг с красива жена и предмет на завист за цялото село.

„Сега Оцу сигурно ме ненавижда… все пак чудя се какво ли прави.“ При сегашните обстоятелства да мисли от време на време за бившата си годеница беше единствената му утеха. Когато най-сетне прозря истинската същност на Око, той започна отново да копнее за Оцу. Откакто има благоразумието да се махне от чайната „Йомоги“, мислеше за нея все повече.

В нощта на тръгването си откри, че Миямото Мусаши, който придобиваше известност като боец със саби в столицата, е неговият стар приятел Такедзо. Голямото му изумление почти незабавно беше последвано от силни пристъпи на ревност.

С мисълта за Оцу престана да пие и направи опит да се отърве от мързела и лошите си навици. Но в началото беше невъзможно да си намери някаква подходяща работа. Проклинаше се, че е прекарал пет години далеч от развоя на събитията, докато го издържаше по-възрастна жена. Понякога му се струваше, че е твърде късно за промяна.

— Още не е късно — убеждаваше сам себе си. — Аз съм само на двадесет и две. Мога да направя каквото поискам, стига да реша.

Доколкото всеки е изпитвал подобни чувства, в случая за Матахачи това означаваше със затворени очи да прескочи отвъд петгодишната черна дупка и да стане надничар във Фушими. Тук той усилено се трудеше, неотклонно работеше като роб ден след ден, докато слънцето още от началото на лятото безжалостно печеше. Той беше много горд от себе си, че издържа.

„Ще видят те!, мислеше си сега, при все че му се гадеше. Няма причина да не се прочуя. Мога да постигна всичко, каквото може Такедзо! Мога даже повече и ще го направя. После ще си отмъстя, напук на Око. Нужни са ми само десет години.“

Десет години? Той спря, за да пресметне на колко ще бъде тогава Оцу. Тридесет и една! Дали ще остане неомъжена да го чака през цялото това време? Едва ли. Матахачи нямаше понятие какво става в последно време в Мимасака, нито как да разбере, че само строи въздушни кули, но десет години — къде ти! Стигат и не повече от пет или шест. През това време ще трябва да се издигне и това е всичко. После ще може да се върне в селото, да се извини на Оцу и да я убеди да му стане жена. „Няма друг начин!, възкликна наум. Пет, най-много шест години.“ В очите му, втренчени в динята, се появи искрица на надежда.

Точно в този миг иззад камъка пред него се изправи един от другарите му по работа и като се облакъти на широката повърхност, извика:

— Ей, Матахачи, какво си мърмориш? Я гледай, лицето ти е позеленяло. Да не би динята да е развалена?

При все че се насили да изобрази вяла усмивка, Матахачи беше обзет от нов пристъп на световъртеж. От устата му потече слюнка и той поклати глава.

— Всичко е наред, няма ми нищо — успя да промълви. — Сигурно съм слънчасал малко. Оставете ме да си почина тук за не повече от час.

Яките товарачи на камъни го взеха на подбив заради слабостта му, но не злонамерено. Един от тях попита:

— Защо си купуваш диня, щом не можеш да я изядеш?

— Купих я за вас, момчета — отвърна Матахачи. — Мислех да се извиня за това, че не мога да си свърша работата.

— Това се казва човек! Ей, момчета! Диня! Вземете си, Матахачи черпи.

Разцепвайки динята в ръба на един от блоковете, те се нахвърлиха като мравки, алчно посягайки към сладките сочни късове от червената й средина. Нямаше и следа от нея, когато няколко минути по-късно един мъж, стъпил на камък, извика:

— Всички на работа!

Самураят надзирател се появи от една барака с бич в ръка и наоколо се разнесе воня на пот. Скоро от мястото се извиси напева на товарачите на камъни, докато преместваха с големи лостове един гигантски блок върху скрипец и го издърпваха с дебели колкото човешка ръка въжета. Напредваше бавно като подвижна планина.

С разрастването на крепостното строителство тези ритмични песни станаха много популярни. Въпреки че думите им рядко се записваха, знатна особа от ранга на господаря на Ава Хачисука, който ръководеше изграждането на крепостта в Нагоя, приведе в едно писмо няколко стиха. Негово височество, на когото едва ли се е случвало и да се докосне до строителни материали, вероятно ги е научил на някое увеселение. Просто съчинени като следната, те се бяха превърнали в нещо като мода и сред висшето общество, и сред работниците.

От Аватагучи сме ги вадили —

канара след канара сме влачили

за благородния Тогоро.

Хей, хо, хей, хо…

Дръпни — хей! Тегли — хей!

Негово височество говори,

ръцете ни, краката ни треперят.

Ние сме му предани до гроб.

Авторът на писмото отбеляза: „Всички, и млади, и стари, си пеят това, защото то е част от изменчивия свят, в който живеем.“

Макар тружениците във Фушими да не знаеха за тази учена преценка, песните им, оказва се, отразяваха духа на времената. Като цяло разпространените към края на шогуната Ашикага мелодии бяха упадъчни и се пееха предимно в тесен кръг, но в годините на благоденствие при управлението на Хидейоши често на обществени места можеха да се чуят щастливи, жизнерадостни песни. По-късно, когато се почувства твърдата ръка на Иеясу, мелодиите изгубиха отчасти безгрижния си дух. Със засилването на властта на Токугава непринуденото пеене започна да отстъпва пред музика, съчинена от музиканти на служба при шогуна.

Матахачи подпря главата си с ръце. Изгаряше от треска, а еднообразният напев жужеше нечленоразделно в ушите му като рояк пчели. Останал съвсем сам, той потъна в униние.

— Каква полза — въздъхна. — Да допуснем, че ще работя упорито, и какво от това? За целодневна работа изкарвам колкото за храната през този ден. Да почивам един ден, означава да не ям.

Усетил, че някой стои до него, той погледна нагоре и видя висок млад мъж. Главата му беше покрита с дълбока, грубо плетена сламена шапка и отстрани бе преметнал вързоп от рода на тези, каквито носят шугийоша. Знак във формата на полуразтворено, обковано с желязо ветрило украсяваше отпред шапката му. Той замислено наблюдаваше строителните работи и преценяваше разположението на сградите.

След малко се настани до плосък, широк камък, който беше висок точно колкото маса за писане. Издуха от повърхността пясъка заедно с маршируващата колона мравки, облакъти се отгоре, подпря главата си с ръце и поднови своя напрегнат оглед на околността. Макар че слънчевият блясък го удряше право в лицето, той оставаше неподвижен, видимо безразличен към смущаващата горещина. Не забеляза Матахачи, който беше още в твърде окаяно състояние, за да го интересува има ли някой наоколо или не. Другият въобще не го занимаваше. Седна с гръб към новодошлия и на пристъпи почна да повръща.

Скоро самураят обърна внимание на давенето му.

— Ей, ти там — каза той. — Какво ти е?

— От жегата е — отвърна Матахачи.

— Май никак не те бива, а?

— По-добре съм от одеве, но още ми се мае главата.

— Ще ти дам едно лекарство — каза самураят, като отвори черната си лакирана кутийка за хапчета и разклати няколко черни хапчета в дланта на ръката си.

Приближи и сложи лекарството в устата на Матахачи.

— За нищо време ще се оправиш — каза.

— Благодаря.

— Мислиш ли да останеш тук още малко?

— Да.

— Тогава направи ми една услуга. Дай ми знак, ако идва някой — хвърли камъче или нещо подобно.

Той се върна при своя камък, седна и извади от принадлежностите си за писане четчица и бележник от кимоното си. Разтвори листата на камъка и започна да рисува. Изпод полите на шапката очите му се движеха напред-назад от крепостта към близките й околности, улавяйки главната кула, укрепленията, планините на заден план, реката и по-малките потоци.

Точно преди битката при Секигахара тази крепост беше нападната от части на Западната войска и два от дворовете, както и част от рова, бяха понесли значителни щети. Сега бастионът не само се подновяваше, а и се подсилваше допълнително, така че да надмине укреплението на Хидейори в Осака.

Бързо, но в големи подробности, ученикът по бойни изкуства скицира цялата крепост, видяна от птичи поглед и на втората страница започна да прави план на подстъпите откъм тила.

— Ох-ох! — простена тихо Матахачи.

Изневиделица се появи надзирателят на работите и застана зад рисувача. Покрит с полудоспехи, обут със сламени сандали, той стоеше там мълчаливо, сякаш чакаше да бъде забелязан. Матахачи се почувства виновен, че не го е видял навреме, да предупреди. Сега бе твърде късно.

Не след дълго самураят вдигна ръка да прогони една муха от напоената си с пот яка и в този миг зърна натрапника. Щом погледна нагоре с изплашени очи, надзирателят му отвърна със сърдит поглед, миг преди да протегне ръка към чертежа. Ученикът го улови за китката и скочи.

— Какво правите? — изкрещя той.

Надзирателят дръпна бележника и го вдигна високо във въздуха.

— Бих хвърлил един поглед на това — изрева той.

— Нямате право.

— Само си изпълнявам задълженията.

— Да се врете в работата на другите — това ли наричате задължения?

— Защо? Не може ли да погледна?

— Простак като теб не би го разбрал.

— Мисля, че е по-добре да го задържа.

— Не, да не си посмял! — извика самураят и посегна към бележника. Двамата го задърпаха и го скъсаха по средата.

— Внимавай! — кресна надзирателят. — Ако не можеш да дадеш обяснение, ще те задържа.

— По чие нареждане? Ти офицер ли си?

— Точно така.

— От чия част? Кой ти е началник?

— Не е твоя работа. Но мога да ти кажа, че имам заповед да проверявам всеки съмнителен наоколо. Кой ти даде разрешение да правиш скици?

— Правя проучване на крепостите и географските особености за бъдещи справки. Какво нередно има в това?

— Тук гъмжи от вражески шпиони. Всеки от тях си намира подобно оправдание. Няма значение кой си. Ще трябва да отговориш на някои въпроси. Ела с мен!

— Обвиняваш ме, че съм престъпник ли?

— Дръж си езика зад зъбите и тръгвай!

— Отвратителни чиновници! Свикнали сте да карате хората да ви се подмазват, само щом си отворите голямата уста!

— Млъквай, да вървим!

— Да видим как ще ме накараш!

Самураят беше непреклонен.

С изпъкнали по челото от гняв вени надзирателят изпусна своята половина от бележника, настъпи го с крак и извади палката си. Самураят отстъпи крачка назад в по-удобно положение за бой.

— Ако не дойдеш доброволно, ще трябва да те вържа и да те влача — заяви надзирателят.

Още не изрекъл думите, и противникът му започна да действа. Като нададе остър вик, той хвана с едната си ръка надзирателя за врата, сграбчи долния край на доспехите му с другата и го метна към един голям камък.

— Нищожен простак! — кресна, но не навреме, за да го чуе надзирателят, чиято глава като диня се сцепи на камъка.

С вик на ужас Матахачи закри лицето си с ръце, за да се предпази от капките червено пихтиесто вещество, летящи към него, докато самураят бързо си възвърна състоянието на пълно спокойствие.

Матахачи беше потресен. Може ли човек да е привикнал с убиването по такъв безмилостен начин? Или хладнокръвието му беше просто отлива, който настъпва след всеки изблик на гняв. Матахачи, поразен до дъното на душата си, почна обилно да се поти. По всичко личеше, че другият беше на не повече от трийсет години. Скулестото му, загоряло лице беше белязано от сипаница и изглеждаше сякаш лишено от брадичка, макар че това би могло да е последица от една чудновато зараснала, дълбока рана от сабя.

Самураят не бързаше да избяга. Събра парчетата от разкъсания си бележник, после спокойно се заоглежда за шапката си, отхвръкнала при силното замахване, с което хвърли надзирателя. Щом я намери, сложи я грижливо на главата си и отново скри от погледите своето зловещо лице. Тръгна си с бодра, постепенно ускоряваща се крачка, докато сякаш полетя с вятъра.

Цялата случка стана толкова набързо, че нито стотиците труженици в околността, нито надзирателите им я бяха забелязали. Работниците продължаваха ленивите си напъни, докато въоръжените с бичове и палки началници ревяха заповеди над потните им гърбове.

Но един чифт очи проследиха всичко. На върха на високото скеле, откъдето се виждаше цялата околност, беше покачен главният надзирател на дърводелците и секачите на трупи. Като забеляза самурая да побягва, той кресна някакво нареждане и накара групата пиещи чай под скелето войници да се раздвижат.

— Какво има?

— Пак бой?

И други чуха тревожния призив и скоро съзряха жълт прах недалеч от дървената порта на оградата от колове, която разделяше строителната площадка от селото. Сърдити викове се надигнаха сред скупчващата се тълпа.

— Шпионин! Шпионин от Осака!

— Никога няма да се научат!

— Убийте го! Убийте го!

Влекачи на камъни, носачи на пръст и всякакви други нададоха вой, сякаш „шпионинът“ беше техен личен враг и изляха гнева си върху грозноватия самурай. Той се стрелна след една кретаща през портата волска каруца и се опита да се измъкне, но един от стражата го зърна и го спъна. От надзирателското скеле се чу вик:

— Не го оставяй да избяга!

Без угризения тълпата се нахвърли върху злодея, който се бранеше като впримчен звяр. Изтръгна тоягата от ръцете на стражаря, извърна се към него и го повали стремглаво с върха на дървото. След като натръшка още четирима или петима души, изтегли своята огромна сабя и зае нападателна стойка. Преследвачите му отстъпиха ужасени, но щом се приготви да си пробие по този начин път през обкръжението, върху него от всички посоки се стовари порой от камъни.

Сганта не на шега изливаше цялата си ярост, а от дълбоко вкоренената неприязън към всички шугийоша нагласата й ставаше още по-кръвожадна. Както повечето непосветени, тези хора на черния труд смятаха скитащите самураи за ненужни, лениви и надменни.

— Стига сте се държали като тъпи селяци! — викна обкръженият самурай, призовавайки към сдържаност и разум.

Въпреки че отблъскваше ударите, изглежда повече го занимаваха упреците към нападателите му, отколкото избягването на камъните, с които го замерват. Не един от невинните случайни свидетели беше ранен в суматохата.

После за миг всичко приключи. Крясъците престанаха и работниците почнаха да се връщат по местата си. След пет минути голямата строителна площадка беше точно като преди, сякаш нищо не се е случило. Искрите, летящи от различните режещи инструменти, цвиленето на конете, полуобезумели от слънцето, сковаващата мислите горещина — всичко възвърна своя обичаен вид. Двама стражари се надвесиха над сгърчената, омотана с дебело конопено въже фигура.

— Почти съм сигурен, че е мъртъв — каза единият, — така че спокойно можем да го оставим тук, докато дойде съдията.

Той се огледа наоколо и забеляза Матахачи.

— Ей, ти там! Стой да пазиш този човек. Няма значение, ако умре.

Матахачи чу думите, но умът му не успя да схване съвсем нито тяхното значение, нито смисъла на произшествието, чийто свидетел стана. Всичко му приличаше на кошмар, видим за очите, доловим за ушите, но непонятен за неговия мозък.

„Животът е толкова крехък, помисли си. Преди няколко минути беше погълнат от своите рисунки. Сега е на умиране. А не беше никак стар.“

Изпитваше жалост към грозноватия самурай, който лежеше на земята с клюмнала настрани, почерняла от прах и съсирена кръв глава и с лице, още изкривено от гняв. Беше вързан с въжето към голям камък. Матахачи се питаше защо властите вземат толкова строги предпазни мерки, щом човекът е така близо до смъртта, че не издава и звук. Или може би е вече мъртъв. Единият му крак нелепо се показваше през продрана в хакамата му дълга цепка с щръкнал в алената плът бял пищял. От темето бликаше кръв и около сплъстената коса бяха почнали да кръжат оси. Краката и ръцете бяха покрити с мравки.

„Горкият, помисли си Матахачи. Щом е учил сериозно, трябва да е имал някаква голяма цел в живота. Чудя се откъде ли е… дали родителите му са живи.“ Матахачи беше обзет от странно съмнение: наистина ли оплаква участта на непознатия или го тревожи неговото собствено неясно бъдеще. „За човек със стремежи, разсъждаваше той, трябва да има и по-разумен начин да напредне.“

Времето беше такова, че разпалваше надежди у младите, подтикваше ги да се изпълват с мечти, подтикваше ги да подобрят своето положение в живота. Време, в което очевидно дори някой като Матахачи можеше да си въобразява, че от нищо ще се издигне до господар на крепост. Един скромно надарен воин можеше да преживява просто като пътува от храм на храм и се осланя на милосърдието на свещениците. Ако има щастие, би могъл да бъде приет от някой местен благородник, а ако още повече му провърви — да получи издръжка от някой даймио.

И все пак, от всички млади хора, които тръгваха с големи очаквания, само един на хиляда действително успяваше да стигне до положение с приемлив доход. На останалите не им оставаше нищо друго, освен поуката, която биха могли да извлекат, осъзнавайки колко трудно и опасно е призванието им.

Докато съзерцаваше самурая, проснат пред него, цялата тази мисъл се стори на Матахачи извънредно глупава. Докъде би могъл да стигне Мусаши по избрания от него път? Желанието на Матахачи да догони или надмине своя приятел от момчешките години не беше намаляло, но при вида на окървавения воин Пътят на меча му се стори глупав и безплоден.

Изумен осъзна, че войнът помръдва и ходът на мислите му рязко се прекъсна. Ръката на мъжа се протегна като плавник на водна костенурка и се вкопчи в земята. Той немощно повдигна горната част на тялото си, изправи глава и изопна въжето.

Матахачи не можеше да повярва на очите си. Мъжът почна бавно да се влачи по земята и да мести след себе си двестакилограмовия камък, към който беше вързан с въжето. Един лакът, после два лакътя напред — тук личеше свръхчовешка сила. В никоя от дружините влекачи на камъни нямаше мъжага, който би могъл да направи това, макар мнозина да се хвалеха, че са силни за двадесет. Пред прага на смъртта самураят беше обсебен от някаква демонична сила, позволила му далеч да надмине възможностите на обикновен смъртен.

От гърлото на умиращия се чу хриптене. Отчаяно се опитваше да проговори, но езикът му, почернял и сух, не успяваше да разчлени думите. Дъхът му излизаше с пресекливо, глухо свистене. Очите му, изпъкнали от орбитите си, умолително се взряха в Матахачи.

— Мм… мо… ла-а-а-а…

Матахачи постепенно разбра, че той казва „моля“. После друг звук, едва членоразделен, който Матахачи схвана като „помогни ми“. Но същинските думи бяха в очите на мъжа, пълни със сълзи и примирение пред смъртта. Главата му се отпусна назад и дишането му спря. Нови мравки изпълзяха от тревата да изучат побелялата от прах коса; някои даже влизаха в спечените от кръв ноздри. Пред очите на Матахачи кожата под яката на кимоното доби черно синкав оттенък.

Какво искаше от него мъжът? Мисълта, че е длъжен да стори нещо, не даваше мира на Матахачи. Когато му беше лошо, самураят дойде при него и има добрината да му даде лекарство. Защо съдбата го направи сляп, когато трябваше да предупреди за приближаването на надзирателя? Или така било писано да стане?

Матахачи неуверено докосна увития в плат вързоп на обито на мъртвия. Съдържанието му със сигурност би разкрило кой е и от къде е. Матахачи предположи, че последното му желание е било да отнесе някакъв спомен на семейството си. Откачи вързопа, както и кутийката с хапчета и бързо ги пъхна в своето кимоно.

Двоумеше се дали да отреже кичур коса за майката на мъжа, но докато се вглеждаше в страховитото лице, чу да се приближават стъпки. Надникна иззад скалата и видя самурай, който идваше за трупа. Ако го хванат с вещите на мъртвия, Матахачи щеше здраво да загази. Приведен, като се придвижваше в сянката от камък към камък, той се измъкна като полска мишка.

Два часа по-късно пристигна в магазина за сладкиши, където се беше настанил. Жената на продавача се миеше в пристройката зад къщата. Като го чу да се движи вътре, тя подаде отчасти бялата си плът иззад страничната врата и подвикна:

— Матахачи, ти ли си?

С шумно изсумтяване в отговор Матахачи се насочи към своята стая, грабна от скрина кимоното и сабята си, върза си усукана кърпа около главата и се приготви да навлече сандалите.

— Не е ли тъмно вътре? — извика жената.

— Не, виждам достатъчно.

— Ще ти донеса лампа.

— Няма нужда. Излизам.

— Няма ли да се измиеш?

— Не. По-късно.

Той хукна към полето и бързо се отдалечи от бедняшката къща. След няколко минути се обърна и видя група самураи, без съмнение от крепостта, да се задават през полето. Те нахлуха в магазинчето едновременно отпред и отзад.

„На косъм се измъкнах, помисли си. Аз, разбира се, всъщност нищо не съм откраднал. Просто прибрах нещата на сигурно място. Бях длъжен. Той ме помоли.“

Според неговите схващания, докато приемаше, че вещите не са негови, той не бе извършил престъпление. В същото време му беше ясно, че повече никога не може да се появи на строителната площадка.

Тревите стигаха до раменете му, отгоре се стелеше булото на вечерната мъгла. Отдалече никой не можеше да го види; нямаше да е мъчно да избяга. Но накъде да тръгне бе труден въпрос, пък и нещо му говореше, че щастието е в едната посока, а нещастието — в другата.

Осака? Киото? Нагоя? Едо? Нямаше приятели на нито едно от тези места. Със същия успех можеше да хвърля зар, за да избере. А при Матахачи, също като на зарове, всичко опираше до случая. Накъдето духнеше вятърът, натам го отнасяше.

Струваше му се, че колкото повече върви, толкова по-дълбоко навлиза в тревите. Насекомите жужаха около него и дрехите му се навлажниха от спускащата се мъгла. Подгизналите подгъви се мотаеха в краката му. По ръкавите му полепваха семена. Прасците го сърбяха. Забравил за следобедното гадене, сега той изпитваше почти болезнен глад. Веднъж усетил се вън от обсега на преследвачите, вървенето стана за него нетърпимо.

В неудържимо желание да намери място да легне и да си почине, успя да прекоси полето, в чийто край забеляза покрив. Като се приближи, видя, че оградата и портата се килнати на една страна, очевидно повредени от скорошна буря. Покривът също се нуждаеше от поправяне. Все пак навремето къщата изглежда бе принадлежала на богато семейство, защото в нея имаше някаква овехтяла изтънченост. Той си представи как красива придворна дама, седнала в носилка с тежки драперии, пристига с достолепен ход в дома.

Щом мина през запуснатата на вид порта, видя, че и главната, и по-малката, долепена до нея къща, бяха почти затънали в бурени. Гледката му напомни един откъс от поета Сайгьо, който като дете го бяха карали да учи:

Чух, че мой познат живее във Фушими и реших да се отбия, но градината беше така обрасла! Дори пътека не видях. Сред жуженето на насекомите съчиних тези стихове:

Докато бурените газя,

аз крия тъжните си чувства

в подгъвите на ръкава.

В пълната с роса градина

даже мушиците скърбят.

Угнетен, докато се прокрадваше близо до къщата, Матахачи шепнеше задълго забравените думи.

Тъкмо щеше да заключи, че постройката е празна, когато във вътрешността й се появи червена светлинка. Скоро чу тъжните звуци на шакухачи, бамбукова флейта, на която свиреха просещите монаси, когато искаха милостиня по улиците. Като погледна вътре, видя, че свирещият наистина е един от тях. Той се беше настанил до огнището. Току-що запаленият от него огън се разгаряше и сянката му се разрастваше на стената. Подел бе жална мелодия, самотно оплакваща унинието и тъгата на есента. Мъжът свиреше просто, без импровизации и остави у Матахачи впечатлението, че не държи особено на изпълнението си.

Когато мелодията свърши, монахът въздъхна дълбоко и поде жалбите си.

— Казват, че когато човек стане на четиридесет, вече не се поддава на изкушения. Но вижте ме мен! Бях на четиридесет и седем, когато опетних честта на моето семейство. Четиридесет и седем! И все пак бях съблазнен; успях да изгубя всичко — доходите, службата, доброто си име. Не само това; оставих своя единствен син да се оправя сам в тоя жалък свят. За какво? Заради едно сляпо увлечение?

— Каква покруса — повече никога няма да мога да видя мъртвата си жена, нито момчето, където и да е то. Ех! Когато казват, че след четиридесетте помъдряваш, сигурно имат предвид истинските мъже, не глупци като мен. Вместо да се мисля за поумнял от годините, трябваше да бъда по-внимателен от всякога. Обратното е безумие, особено що се отнася до жените.

Като постави своята шакухачи изправена пред себе си и се опря две ръце на върха й, той продължи.

— Когато се случи това с Оцу, никой не пожела да ми прости. Вече е твърде късно, твърде късно.

Матахачи се промъкна в съседната стая. Слушаше, но беше отблъснат от това, което видя. Страните на свещеника бяха хлътнали, раменете му заострени като на бездомно куче, а косата му — суха. Матахачи се сви мълчаливо; в отблясъците на огъня фигурата на мъжа извикваше представите за нощни демони.

— О, какво да правя? — изпъшка монахът и вдигна хлътналите си очи към тавана.

Кимоното му беше просто и дрипаво, но мъжът носеше още и черно расо, което показваше, че е последовател на китайския дзен-учител Пу-хуа. Тръстиковата рогозка, на която седеше, вероятно беше единствената му домашна вещ — легло, завивка, а в лошо време и покрив.

— Няма да си върна с приказки онова, което изгубих — продължи той. — Защо не бях по-предпазлив! Мислех, че разбирам живота, а не разбирах нищо, оставих се постът да ми замае главата! Отнесох се безсрамно към една жена. Нищо чудно, че боговете ме изоставиха. Какво би могло да бъде по-унизително?

Монахът наведе глава, сякаш се извинява на някого, после още повече я наклони.

— Не ме е грижа за мен самия. Не искам нищо повече от сегашния си живот. Единственият път за мен е да се покая и да оцелея без чужда помощ. Но какво причиних на Джотаро? Заради моето осъдително поведение той ще страда повече от мен. Ако още бях на служба при господаря Икеда, сега той щеше да е единствен син на самурай с доход пет хиляди крини ориз, но заради моята глупост сега не е нищо. И което е по-лошо, един ден, като порасне, ще научи истината.

Поседя малко, закрил с ръце лицето си, после изведнъж се изправи.

— Трябва да престана да се самосъжалявам. Луната изгря. Ще изляза да се разходя в полето, да се отърва от призраците и жалбите на миналото.

Свещеникът взе своята шакухачи и с отпаднало провлачване на нозете излезе от къщата. На Матахачи му се стори, че под изпития му нос има остатък от тънки мустаци. „Каква странна личност, помисли си. Не е много стар, а едва се крепи на крака.“ Подозираше, че мъжът може да е малко откачен и изпита известно съжаление към него.

Раздухани от вечерния ветрец, пламъците от начупените трески бяха започнали да пърлят пода. В празната стая Матахачи намери един съд с вода и изля от него върху огъня, замислен за безотговорността на монаха.

Не би било голяма загуба, ако тази стара, изоставена къща изгори до основи, но ако на нейно място беше някой древен храм от времето на Асука или Камакура? Матахачи почувства лек пристъп на негодувание. „Заради хора като него старинните светилища в Нара и планината Коя толкова често се рушат, помисли си. Тия луди скитащи монаси нямат имущество, нито собствено семейство. Не си дават сметка колко опасен е огънят. В състояние са да го запалят и в главната зала на някой стар манастир, до самите стенописи, само за да сгреят никому ненужните си кокали.“

— А, ето нещо интересно — промърмори той, обръщайки се към една ниша.

Не изящният вид на стаята, нито останките от ценна ваза бяха привлекли вниманието му, а почернял метален съд, до който стоеше нащърбено гърне за саке. В съда имаше малко оризова каша, а като разклати гърнето, то издаде весел, бълбукащ звук. Матахачи се усмихна широко, благодарен за късмета си и като всеки гладен човек — без да зачита чуждата собственост. Бързо пресуши на няколко големи глътки сакето, опита ориза и се поздрави с напълването на търбуха си.

Като клюмаше сънливо до огнището, усети бръмченето на насекомите, подобно на падащи дъждовни капки, да идва не само от тъмното поле навън, но и от стените, тавана и гниещата настилка на пода.

Точно преди да се унесе в сън, той си спомни вързопа, който беше взел от умиращия воин. Надигна се и го развърза. Платното беше зацапано парче креп, оцветено с тъмночервена боя. Съдържанието се състоеше от износено прано бельо заедно с обикновените пътнически принадлежности. Разгъвайки бельото, той намери предмет с размера и формата на писмовен свитък, грижливо увит в намаслена хартия. Имаше също и кесия, която с шумно дрънчене изпадна от една гънка в тъканта. Направена от оцветена в розово кожа, тя съдържаше злато и сребро в достатъчно количество, за да се разтреперят от страх ръцете на Матахачи. „Това са чужди пари, не мои“, напомни си той.

Щом махна хартията, продълговатият предмет се оказа свитък от обточена със златист брокат тъкан, навита на ролка от китайска дюля. Веднага усети, че тук се съдържаше някаква важна тайна, с огромно любопитство сложи рулото пред себе си и бавно го разви. То гласеше:

ГРАМОТА

Със свещена клетва удостоверявам, че предадох на Сасаки Коджиро следните седем съкровени умения на саблената школа Чуджо:

Явни — на светкавицата, на колелото, на кръга, на плаващата лодка.

Тайни — Диамантеният, Превъзходният, Необятният.

Издадено в село Джокьоджи, владение Усака, област Ечидзен на ___ ден от ___ месец.

Канемаки Джисай, ученик на Тода Сейген.

На къс хартия, прикачен изглежда по-късно, имаше следните стихове:

Под луната, светеща

над неизбликнали води,

в кладенец неразкопан

явява се човек

без тяло и сянка.

Матахачи разбра, че държи свидетелство, дадено на ученик, завършил обучението си при своя учител, но името Канемаки Джисай нищо не му говореше. Би му прозвучало познато името на Ито Ягоро, известен като Итосай, който беше създал прочута и високо почитана школа в сабленото изкуство. Той не знаеше, че Джисай е учителят на Ито, нито пък му беше известно, че този е образцов самурай, усъвършенствал истинската школа на Тода Сейген. След като се оттегли в отдалечено селце да прекара старините си в уединение, той беше предал Сейгеновите умения само на няколко избрани ученици.

Погледът на Матахачи се върна на първото име. „Този Сасаки Коджиро трябва да е самураят, когото убиха днес във Фушими, помисли си. Трябва да е бил страшен в боя със саби, щом са му връчили грамота от школата Чуджо, каквато и да е тя. Жалко, че умря. Но сега съм наясно. Всичко е точно както предполагах. Искал е да занеса това на някого, вероятно там, където е роден.“

Матахачи произнесе кратка молитва към Буда за Сасаки Коджиро, после си даде дума, че по някакъв начин ще изпълни новото си задължение.

За да не измръзне, той разпали пак огъня, после легна до огнището и скоро заспа. Отнякъде в далечината долитаха звуците на шакухачи. Печалната мелодия сякаш търсеше нещо, зовеше някого, извиваше се безкрай като горчива вълна и на тласъци се лееше над полето.

Нова среща в Осака

Полето се разстилаше под сива мъгла и ранният утринен хлад загатваше, че есента не на шега настъпва. Катерици претичваха нагоре-надолу, а в безвратата кухня на изоставения дом по пръстения под личаха пресни лисичи следи.

Дотътрил се обратно преди изгрев-слънце, просещият монах беше повален от умората върху кухненския под, още стиснал своята шакухачи. Мръсните му кимоно и расо бяха измокрени от росата и зацапани с петна от тревата, полепнала по тях, докато като заблудена душа бе бродил през нощта. Щом отвори очи и седна, той сбърчи нос, ноздрите и очите му широко се отвориха и целият се разтресе от мощно кихване. Не си направи труда да избърше провисналия от носа към засукания му мустак сопол.

Поседя така няколко минути, преди да си спомни, че има останало от предишната вечер още малко саке. Като си мърмореше нещо, се отправи по дългия коридор към стаята с огнището в задната част на къщата. На дневна светлина сякаш имаше повече стаи, отколкото изглеждаше на тъмно, но той се ориентира без затруднение. За негово изумление гърнето със саке не беше на мястото си. В замяна на това до огнището имаше непознат, кротко заспал с положена върху ръката глава и стичаща се от устата слюнка. Местонахождението на сакето беше повече от ясно.

Питието, разбира се, не беше всичко, което липсваше. Бърза проверка установи, че не беше останала и хапка от оризовата каша, предназначена за закуска. Монахът поморавя от гняв. Би се оправил и без саке, но оризът беше въпрос на живот и смърт. Със свиреп вид той с всичка сила срита спящия, но Матахачи изсумтя сънено, измъкна ръка изпод себе си и лениво надигна глава.

— Ах ти!… — изломоти монахът и го изрита още веднъж.

— Какво правиш? — викна Матахачи.

Той скочи на крака и вените по съненото му лице изпъкнаха.

— Не можеш да ме риташ така!

— Ритането не ти стига! Кой ти каза, че може да влизаш тук и да ми крадеш ориза и сакето?

— А те твои ли бяха?

— Мои, разбира се!

— Съжалявам.

— Съжаляваш ли? Какво ми помага това?

— Извинявай.

— Ще трябва да направиш нещо повече от това.

— Какво очакваш да направя?

— Да ми ги върнеш!

— Ама те са вътре в мен — удължиха ми живота с една нощ. Сега не мога да ти ги върна.

— Аз също трябва да живея, нали? Като ходя наоколо и свиря по портите на хората, получавам най-много някое и друго зърно ориз и няколко капки саке. Ах ти, малоумнико! Нима очакваш да стоя мирно и тихо и да те гледам как ми крадеш храната? Искам си я — дай си ми я!

Безразсъдното му желание беше изказано със заповеднически тон и неговият глас прозвуча на Матахачи като рев на сто гладни дявола право от пъкъла.

— Не ставай толкова свидлив — рече той пренебрежително. — За какво толкова се тормозиш — шепа ориз и по-малко от половин гърне долнопробно саке.

— Магаре такова, може ти да вириш нос пред застоял ориз, но за мен той е един ден ядене — значи един ден живот! — Монахът изръмжа и хвана Матахачи за китката. — Няма да ти се размине току-така!

— Не ставай глупак! — опъна се този.

Като изтръгна с усилие ръката си, той сграбчи стареца за рядката коса и с внезапно дръпване се опита да го повали. За негова изненада тялото като на прегладняла котка не се поддаде. Монахът със здрава хватка улови Матахачи за врата и го стисна.

— Копеле! — излая Матахачи, променил своето мнение за силата на противника си.

Но беше закъснял. Монахът, непоклатимо забил крака в пода, само с един тласък запрати назад препъващия се Матахачи. Движението беше умело и този не можа да се спре, докато не се блъсна в измазаната стена в долния край на съседната стая. Подпорите и гредите бяха изгнили и голяма част от стената се срути, като го засипа с мазилка. Плюейки, той се изправи, изтегли сабята си и се хвърли към стареца.

Последният се опита да спре атаката със своята шакухачи, но вече беше почнал да се задъхва.

— Виж каква беля си докара! — викна Матахачи, като замахна.

Не улучи, но безмилостно продължи да напада, като не даваше възможност на монаха да си поеме дъх. Лицето на стареца стана пепеляво. Той отскочи веднъж-дваж, но движенията му бяха вяли, сякаш всеки миг ще припадне. Всеки път когато се изплъзваше, той издаваше жален вик като стон на умиращ. Въпреки това непрекъснатото му местене не позволяваше на Матахачи да го стигне със сабята си.

Накрая Матахачи беше подведен от собственото си невнимание. Свещеникът изскочи в градината и той сляпо го последва, но когато кракът му се стовари върху изгнилия под на терасата, дъските изпукаха и поддадоха. Той се просна по гръб с единия крак хлътнал в дупката. Монахът премина в нападение. Сграбчи предницата на кимоното на Матахачи и започна да го бие по темето, по слепоочията, по тялото — навсякъде, където попадне неговата шакухачи — изръмжавайки шумно след всяко фрасване. Със заклещен крак Матахачи беше безпомощен. Навярно главата му щеше да отече като буре, но имаше късмет, защото в този миг от кимоното му се посипа злато и сребро. Всеки нов удар биваше последван от щастливото звънтене на падащи по пода монети.

— Това какво е? — ахна монахът, зарязал жертвата си.

Матахачи припряно освободи крак и скочи, но старецът вече беше излял гнева си. Болката в юмрука и затрудненото дишане не му попречиха да се облещи смаяно при вида на парите. Обхванал с ръце своята тупкаща глава, Матахачи му кресна:

— Видя ли, стар глупак такъв? Нямаше смисъл да се ядосваш за шепа ориз и саке. Имам пари да те замервам с тях. Вземи ги, ако искаш! Но в замяна ще си върнеш побоя, който ми нанесе. Нашибай тъпата си глава и с лихва ще ти платя ориза и пиячката!

Вместо да отвърне на оскърблението, монахът долепи челото си до пода и захленчи. Ядът на Матахачи понамаля, но той злъчно каза:

— Я се виж! Щом видя парите и се укроти!

— Колко непростимо от моя страна! — ридаеше монахът. — Защо съм такъв глупак? — Също като силата, с която допреди малко се биеше, самообвиненията му бяха по-яростни, отколкото на който и да е обикновен човек. — Какво магаре съм! — продължаваше той. — Още ли не ми е дошъл умът в главата? Даже на тия години? Даже след като бях отхвърлен от обществото и паднах толкова ниско, колкото изобщо може да падне човек?

Той се обърна към съседния черен стълб и заблъска глава в него, като продължаваше да се вайка:

— За какво ли свиря на шакухачи? Нали за да изгоня през нейните пет отвори моите заблуди, моята глупост, похот и себичност, моите зли страсти? Как можах да си позволя да се хвърля в борба на живот и смърт за някакво нищожно ядене и пиене? И то с момче, което по години може да ми бъде син?

Матахачи никога не беше виждал нещо подобно. Старецът проплакваше за миг, после отново удряше главата си в стълба. Изглеждаше решен да блъска челото си, докато се разцепи на две. Нараняванията, които си причиняваше, бяха неизброимо повече от ударите, които нанесе на Матахачи. Скоро от челото му потече кръв. Матахачи се почувства задължен да предотврати неговото по-нататъшно самоизтезание.

— Виж сега — каза той. — Престани. Не знаеш какво правиш!

— Остави ме на мира — настоя монахът.

— Ама какво ти е?

— Нищо ми няма.

— Трябва да ти има нещо. Да не си болен?

— Не.

— Какво ти е тогава?

— Отвращавам се от себе си. Бих искал да пребия до смърт злото си тяло и да нахраня враните с него, но не и да умра като жалък глупак. Искам, преди да отхвърля тая плът, да стана силен и почтен като всеки друг. Загубата на самообладание ме вбесява. Ако щеш, наречи го и болест в края на краищата.

Почувствал жалост към него, Матахачи вдигна няколко от падналите монети и се опита да ги натика в ръката му.

— Вината отчасти беше моя — каза той извинително. — Давам ти това и може би ще ми простиш.

— Не го искам! — викна монахът и рязко дръпна ръката си. — Не ми трябват пари. Казах ти, не ми трябват!

Макар преди това да бе избухнал заради късче оризова каша, сега погледна парите с ненавист. Решително заклати глава и все така на колене, отстъпи назад.

— Ти си бил много особен! — каза Матахачи.

— Не бих казал.

— Е, поне се държиш странно.

— Не се безпокой за това.

— Говориш като човек от западните области. Имам предвид произношението.

— Вярно е. Роден съм в Химеджи.

— Така ли? И аз съм оттам — от Мимасака.

— Мимасака ли? — повтори монахът, като се втренчи в Матахачи. — Откъде по-точно в Мимасака?

— Село Йошино. Най-точно — от Миямото.

Старецът някак се отпусна. Седнал на терасата, той тихо заговори.

— Миямото? Това е име, което събужда спомени. Някога бях назначен в укреплението Хинагура. Познавам много добре онази околност.

— Значи ли това, че си бил самурай във владението Химеджи?

— Да. Предполагам, сега не приличам на такъв, но бях нелош войник. Името ми е Аоки Тан…

Той млъкна, после пак така несвързано продължи:

— Това не е истина. Току-що го съчиних. Все едно, че нищо не съм казал. — Изправи се и додаде: — Отивам в града да посвиря на шакухачи и да получа малко ориз.

Обърна се и закрачи бързо към полето.

След като той си отиде, Матахачи почна да се чуди беше ли правилно от негова страна да предложи на стария монах пари от кесията на мъртвия самурай. Скоро реши затруднението, като си каза, че никому не би навредило, ако вземе на заем известна сума, стига само да не е голяма. „В случай, че ще нося тези неща в дома на умрелия, както той пожела, мислеше си, трябва да имам пари за разходите и какъв друг избор имам, освен да взема от наличните тук?“ Този прост, благовиден предлог беше така утешителен, че от този ден нататък Матахачи почна малко по малко да харчи парите.

Оставаше въпроса за издаденото на Сасаки Коджиро свидетелство. Мъжът приличаше на ронин, но можеше вместо това да е бил на служба при някой даймио. Матахачи не успя да отгатне откъде е, вследствие на което нямаше представа къде да занесе грамотата. Единствената му надежда, реши, би била да открие учителя по сабя Канемаки Джисай, който без съмнение ще знае всичко възможно за Сасаки.

Като се насочи от Фушими към Осака, той разпитваше във всяка чайна, гостилница и хан дали някой е чувал за Джисай. Всички отговори бяха отрицателни. Дори допълнителното сведение, че Джисай е близък ученик на Тода Сейген, не водеше до отговор.

Най-накрая у един самурай, с който Матахачи случайно се запозна по пътя, изплува смътен спомен.

— Чувал съм за Джисай, но ако е още жив, трябва да е много стар. Някой разправяше, че отишъл на изток и станал отшелник в едно село в Кодзуке или някъде там. Ако искаш да разбереш повече за него, трябва да отидеш в крепостта Осака и да говориш с един човек на име Томита Мондоношо.

Мондоношо изглежда бе един от учителите по бойни изкуства на Хидейори и осведомителят на Матахачи беше сигурен, че е от рода, от който произхожда и Сейген.

Макар и обезсърчен от мъглявостта на първата действителна цел в живота му, Матахачи реши да я преследва упорито. При пристигането си в Осака той нае стая в евтина странноприемница на една от по-оживените улици и веднага щом се настани, попита собственика дали е чувал за човек на име Томита Мондоношо в крепостта Осака.

— Да, чувал съм името — отвърна съдържателят. — Мисля, че е внук на Тода Сейген. Не е личен наставник на господаря Хидейори, но действително преподава саблено изкуство на някои от самураите в крепостта. Или поне преподаваше. Струва ми се, че преди няколко години се завърна в Ечидзен. Да, точно така беше. Бихте могъл да идете да го потърсите в Ечидзен, но по нищо не е сигурно, че още е там. Вместо да се нагърбвате с толкова дълго пътуване, няма ли да е по-лесно да се отбиете при Ито Итосай? Убеден съм, че той се е обучавал първо на стила Чуджо при Джисай, преди да създаде свой собствен.

Предложението на съдържателя изглеждаше разумно, но когато започна да търси Итосай, Матахачи попадна в нова задънена улица. Доколкото успя да научи, въпросният човек доскоро живеел в малка колиба в Ширакава, източно от Киото, но вече го нямало там и от известно време не го били виждали нито в Киото, нито в Осака.

Не след дълго Матахачи започна да се разколебава в своята решимост и беше готов да зареже цялата работа. Врявата и оживлението на големия град възбудиха неговото честолюбие и раздвижиха младежката му душа. При такива широки възможности защо трябваше да си губи времето в издирване на семейството на мъртвеца? Може да направи толкова неща; хората търсят младежи като него. В крепостта Фушими властите праволинейно прилагаха управленските способи на Токугава. Тук обаче военачалниците от крепостта Осака набираха ронини за съставяне на войска. Не открито, разбира се, но достатъчно явно, за да бъде обществена тайна. Безспорно тук ронините бяха добре дошли и можеха да живеят по-добре, отколкото в който и да било друг укрепен град в страната.

Сред жителите на града се носеха главозамайващи слухове. Говореше се например, че Хидейори тихомълком осигурява средства на забягнали даймио като Гото Матабей, Санада Юкимура, Акаши Камон и дори опасния Чосокабе Моричика, който сега наемаше къща на една тясна улица в покрайнините на града.

Въпреки младостта си Чосокабе беше обръснал глава като будистки свещеник и променил името си на Ичимусай — „Човека с една мечта“. По такъв начин заявяваше, че повече не го засягат тревогите на нетрайния свят и привидно прекарваше времето си в изтънчено безделие. В същото време беше широко известно, че има на разположение седемстотин-осемстотин ронина, до един твърдо убедени, че щом настъпи решителният миг, той ще се надигне и ще отмъсти за своя благодетел Хидейоши. Носеше се мълва, че разходите му, включително заплатите на неговите ронини, изцяло се покриват от личната хазна на Хидейори.

Два месеца Матахачи кръстосваше Осака и все повече се убеждаваше, че това е идеалното място за него. Тук щеше да се хване за сламката, с която да изплува към успеха. За първи път от години се чувстваше така смел и неустрашим, както когато тръгваше на война. Беше отново здрав и жизнен, необезпокояван от постепенното намаляване на парите на мъртвия самурай, защото беше уверен, че най-после щастието е на негова страна. Всеки ден беше радост, удоволствие. Струваше му се, че я в камък да се спъне, ще се изправи покрит с пари. Щастието всеки миг щеше да почука на вратата му.

Нови дрехи! Ето какво му трябва. И той изцяло се поднови, като внимателно избра платове, подходящи за наближаващата зима. После, като прецени, че да живее в странноприемница е твърде разточително, нае в близост до защитния ров Джункей малка стая, собственост на един седлар и започна да си угажда. Разглеждаше това, което му се гледа, прибираше се, когато си иска, понякога в опиянение оставаше навън по цяла нощ. Докато се наслаждаваше на това безметежно съществуване, той се надяваше да попадне на приятел, на връзка, която да го отведе към добре платена длъжност в служба на някой известен даймио.

Матахачи трябваше да си наложи известни самоограничения, за да живее на собствена издръжка, но чувстваше, че поведението му е по-добро от когато и да било преди. На няколко пъти духът му се повдигаше от разкази за това как един или друг самурай неотдавна изнасял пръст на строителната площадка, а днес наперено яздел през града с двадесет придружители и два коня.

Друг път го обземаше униние. „Светът е каменен зид, мислеше си. И камъните са така плътно наредени, че няма никаква вратичка, през която би могло да се мине.“ Но обезсърчението му бързо се изпаряваше. „Какво приказваш? Така изглежда само, докато още не си намерил щастието си. Винаги е трудно да пробиеш, но веднъж да намеря изход…“

Когато попита седларя дали знае за някоя свободна длъжност, последният оптимистично му отвърна:

— Ти си млад и силен. Ако се явиш в крепостта, със сигурност ще ти намерят някакво място.

Но намирането на хубава работа не беше толкова лесно. Последният месец на годината завари Матахачи все още безработен и с наполовина намалели пари.

Под зимното слънце на най-оживения месец в годината тълпите от хора, сновящи по улиците, изглеждаха изненадващо незабързани. В центъра на града имаше празни площи, където в ранното утро тревата беше побеляла от скреж. С напредването на деня улиците ставаха кални и усещането за зима изчезваше сред шума на търговците, предлагащи стоките си със звънтящи гонгове и гърмящи барабани. Седем-осем закрити сергии, оградени с извехтяла рогозка, приканваха с хартиени знаменца и украсени с гирлянди копия на представленията, показвани вътре. Викачите пронизително се надпреварваха да примамват шляещите се минувачи в импровизираните си театри.

Въздухът беше наситен с миризма на долнопробен соев сос. Под платнищата мъже с космати крака цвилеха като коне, забождайки шишове в устата си, а в полумрака жени с дълги ръкави и избелени лица вървяха скупчени като овце, блееха си нещо и предъвкваха последни клюки.

Една вечер избухна свада сред клиентите на някакъв човек, който беше открил пивница и изнесъл столове отстрани на улицата. Преди да стане ясно кой е победителят, побойниците подвиха опашка и избягаха, оставяйки кървава диря след себе си.

— Благодаря ви, господине — обърна се продавачът на саке към Матахачи, чието внушително присъствие беше накарало местните хулигани да изчезнат. — Ако не бяхте вие, щяха да ми изпотрошат всичките съдове.

Мъжът се поклони няколко пъти и после донесе на Матахачи нов съд със саке, който твърдеше, че е загрял точно до необходимата топлина. Поднесе му в знак на благодарност и нещо за хапване.

Матахачи остана доволен от себе си. Кавгата избухна между двама работници и когато той се изправи насреща им със заплахата, че ако пострада нещо от заведението, ще ги убие, те изчезнаха.

— Доста е оживено, нали? — отбеляза любезно. — Краят на годината е. Едни идват и си отиват, но други стават редовни посетители.

— Хубаво е, че не се разваля времето.

Лицето на Матахачи се беше зачервило от алкохола. Като надигна чашата, си спомни, че преди да се хване на работа във Фушими беше отказал пиенето и разсеяно се учуди как е започнал отново. „Е, какво от това?, помисли си. Щом човек не може и да си пийне от време на време…“

— Донесете още едно, приятелю — провикна се той.

Човекът, който седеше мълчаливо на съседния стол, също бе ронин. Двете му саби, дълга и къса, правеха силно впечатление и местните хора избягваха да му се навират в очите, макар да не носеше наметало над доста зацапаното си около врата кимоно.

— Хей, донеси и на мен още едно и не се бави много! — викна мъжът. Кръстосвайки крак върху крак, той изгледа Матахачи отдолу нагоре. Щом погледът му стигна до лицето, се усмихна и каза:

— Здравейте.

— Здравейте — отвърна Матахачи. — Налейте си от моето, докато се топли вашето.

— Благодаря — каза мъжът и подаде чашата си. — Не е ли унизително да си пияница? Видях ви, седнал сте тук с вашето саке, после този чуден мирис се разнесе из въздуха и ме затегли насам, като че някой ме е хванал за ръкава.

Той пресуши на един дъх чашата си.

Матахачи го хареса. Изглеждаше дружелюбен и в него имаше нещо напористо. И в пиенето си го биваше — за следващите няколко минути, докато Матахачи едва се справяше с един, изпразни пет съда. При това непознатият оставаше трезвен.

— По колко пиете обикновено? — попита Матахачи.

— А, не знам — небрежно отвърна мъжът. — Десет-дванайсет съда, когато съм в настроение.

Те се впуснаха в разговор за политика и след известно време ронинът изпъчи гърди и каза:

— Та кой е Иеясу в края на краищата? Що за глупост от негова страна е да пренебрегва правата на Хидейори и да си присвоява званието „Върховен повелител“? Ако изключиш Хонда Масадзуми и няколко други от старите му поддръжници, какво остава? Хладнокръвие, лукавство и известни политически способности — искам да кажа, че просто има нюх към политиката, който обикновено липсва на военните. Лично аз бих предпочел при Секигахара да беше победил Ишида Мицунари, но той беше прекалено горд, за да успее да сплоти даймио около себе си. А и рангът му не беше достатъчно висок.

Стигнал до това заключение, той внезапно попита:

— Ако Осака отново се изправи срещу Едо, вие на чия страна ще застанете?

Не без колебание, Матахачи отвърна:

— Осака.

— Добре — мъжът се изправи с чаша саке в ръка. — Вие сте един от нас. Да пием за това! От коя област… А, не трябваше да питам, струва ми се, преди аз самият да се представя. Името ми е Акакабе Ясома. От Гамо съм. Сигурно сте чували за Бан Данемон? Аз съм негов добър приятел. В скоро време пак ще се съберем. Приятел съм и на Сусукида Хаято Канесуке, виден военачалник в крепостта Осака. Пътувахме заедно, когато той беше още ронин. Срещал съм се три-четири пъти и с Оно Шуриносуке, но той е твърде мрачен за мен, нищо че има повече политическо влияние от Канесуке.

Мъжът отстъпи, замълча за малко, очевидно размишляваше дали не е казал твърде много и после попита:

— Вие кой сте?

Макар че не повярва на всичко чуто, Матахачи се почувства сякаш временно останал в сянка.

— Чувал ли сте за Тода Сейген? — попита той. — Човекът, който е създал школата Томита?

— Чувал съм това име.

— Е, мой учител беше великият и всеотдаен отшелник Канемаки Джисай, който пое истинската школа Томита от Сейген и после създаде школата Чуджо.

— Тогава трябва да сте истински майстор на сабята.

— Така е — отвърна Матахачи.

Играта започна да му харесва.

— Знаете ли — каза Ясома, — така си и мислех. Тялото ви изглежда тренирано и имате вид на способен човек. Как ви наричаха, когато се обучавахте при Джисай? Искам да кажа, ако не е много нахално да попитам.

— Името ми е Сасаки Коджиро — заяви със сериозно лице Матахачи. — Ито Ягоро, създателят на школата Ито, е по-стар ученик от същото училище.

— Наистина ли? — възкликна поразен Ясома.

В един миг на уплаха Матахачи помисли да отрече всичко, но беше прекалено късно. Ясома беше коленичил и правеше дълбок поклон. Връщане назад нямаше.

— Простете ми — повтори той няколко пъти. — Често съм чувал, че Сасаки Коджиро великолепно владее сабята и трябва да се извиня, че не говорих по-учтиво. Не можех да знам кой сте.

Матахачи облекчено въздъхна. Ако случайно Ясома се беше оказал приятел или познат на Коджиро, щеше да му се наложи да се защитава с бой.

— Няма нужда да ми се кланяте — каза великодушно той. — Ако толкова държите на официалностите, не бихме могли да говорим като приятели.

— Сигурно ви е подразнило моето дърдорене.

— Защо? Нямам някакъв особен пост или длъжност. Аз съм само младеж, който не е много наясно кой път ще поеме в живота.

— Да, но сте голям майстор на сабята. Често съм слушал за вас. Сега като се замисля, вие наистина трябва да сте Сасаки Коджиро. — Той се загледа втренчено в Матахачи. — Нещо повече, не мисля, че е правилно да не заемате никаква длъжност.

Матахачи скромно отговори:

— Бях се посветил на сабята си толкова добросъвестно, че нямах време да се сприятеля с много хора.

— Разбирам. Значи ли това, че не се стремите да си намерите добра служба?

— Не, винаги съм смятал, че ще трябва един ден да намеря господар, на който да служа. Но още не съм мислил за това.

— Няма да е много сложно. Вие имате зад гърба си спечелената със сабята слава, а това има голямо значение в обществото. Разбира се, ако си траете, колкото и да сте способен, никой няма да ви забележи. Вземете например мен. Докато не ми казахте, даже не знаех кой сте. Бях напълно неподготвен.

Ясома замълча, после продължи:

— Ще се радвам да ви помогна, ако искате. В интерес на истината бях помолил моя приятел Сусукида Канесуке да потърси някаква длъжност и за мен. Бих искал да ме вземат в крепостта Осака, макар и да не ми плащат много. Сигурен съм, че Канесуке с радост ще представи на влиятелните личности човек като вас. Ако не възразявате, с удоволствие ще говоря за това с него.

Докато Ясома въодушевено кроеше замисли за бъдещето, Матахачи не можеше да избегне чувството, че се забърква в нещо, от което лесно измъкване няма. Страхуваше се, че от стремеж да си намери работа, направи грешка, като се представи за Сасаки Коджиро. От друга страна, ако беше казал, че е Хониден Матахачи, селски самурай от Мимасака, Ясома никога не би предложил услугите си. Вероятно щеше да си навири носа пред него. Не можеше да се отрече — името Сасаки Коджиро без съмнение вдъхваше уважение.

Но в такъв случай има ли за какво да се тревожи? Истинският Коджиро бе мъртъв и Матахачи беше единственият човек, който знаеше това, защото притежаваше свидетелството, единственият му документ за самоличност. Без него властите няма как да узнаят кой е бил ронинът, а и едва ли ще да си направят труда да провеждат разследване. В края на краищата той не беше нищо повече от пребит до смърт с камъни „шпионин“. Постепенно, докато Матахачи убеждаваше сам себе си, че тайната му никога няма да бъде разкрита, в ума му се очерта дързък план — той ще стане Сасаки Коджиро. Отсега нататък.

— Донесете сметката — викна Матахачи и извади монети от кесията си.

Щом се надигна да си тръгва, Ясома объркан подметна:

— Ами моето предложение?

— А — отвърна Матахачи, — ще съм ви много благодарен, ако говорите в моя полза с приятеля си, но не можем да обсъждаме такива неща тук. Да идем на по-тихо място, където ще можем да останем насаме.

— Защо не — каза Ясома, видимо облекчен.

Оказа се, че за него е съвсем естествено Матахачи да плати и неговата сметка.

Скоро се озоваха в квартал, сравнително отдалечен от главната улица. Матахачи възнамеряваше да отведе новия си приятел в по-изискано заведение, но Ясома възрази, че това би струвало само излишни разходи. Той предложи по-евтино и по-интересно място, и като превъзнасяше квартала на насладите, поведе Матахачи към това, което смекчено наричаха Град на жриците. Говореше се, че тук — само с малко преувеличение — имало хиляди домове за развлечение и занаятът толкова процъфтявал, че само за една нощ в лампите изгаряли сто бурета масло. Матахачи отпърво се показа сдържан, но скоро беше завладян от веселата атмосфера наоколо.

В близост се намираше едно от разклоненията на крепостния ров, където откъм залива навлизаха водите на прилива. Ако се взре внимателно, човек можеше да различи речни раци и други твари, пълзящи под светещите прозорци и червените фенери. Матахачи се вгледа отблизо и остана леко разстроен, защото му заприличаха на смъртоносни скорпиони.

Кварталът беше задръстен от жени с лица, покрити с плътен слой пудра. Тук-там можеше да се видят и хубави, но имаше много други, които изглеждаха над четиридесетте — жени с тъжни очи, с увити в платно против студа глави и с почернени зъби обикаляха улиците, но напразно се стараеха да разпалят кръвта на мъжете, които се тълпяха наоколо.

— Тук сигурно има много такива — отбеляза с въздишка Матахачи.

— Нали ви казах — отвърна Ясома, който се стараеше да намери оправдание за жените. — И са за предпочитане пред някоя прислужница в чайна или певица, с която човек би могъл да се сближи. Хората се преструват, че мисълта да се продават тела ги отблъсква, но ако прекараш една зимна нощ с някоя от тях и поговориш с нея за семейството й и така нататък, ще разбереш, че тя е като всяка друга жена. И няма да я осъдиш, че е станала лека. Едни от тях са били по-рано наложници на шогуна, на други бащите им са се числели в свитата на някой даймио, загубил по-късно властта си. И в миналите векове е било така. Ще разберете, приятелю мой, че в калта на този неверен свят са паднали много прекършени цветя.

Двамата влязоха в една къща и Матахачи остави всичко в ръцете на Ясома, който явно беше доста опитен. Знаеше как да поръча саке, как да се оправя с момичетата — беше безупречен. На Матахачи преживяването му се видя много забавно.

Останаха цялата нощ и дори по обяд на следващия ден Ясома беше неуморим. Матахачи се почувства до известна степен възмезден за цялото онова време, когато го изоставяха в задната стая на „Йомоги“, но започваше да отпада.

Накрая призна, че му стига и каза:

— Не искам да пия повече. Да си вървим.

Ясома не се помръдна.

— Останете с мен до края на вечерта — настоя той.

— А после?

— Имам уговорка да се видя със Сусукида Канесуке. Сега е още рано да ходя в дома му, а и няма да съм в състояние да разисквам вашето положение, докато не съм наясно какво точно искате.

— Предполагам, че на първо време не трябва да моля за прекомерно заплащане.

— Няма смисъл да се подценявате. Самурай от вашата величина би трябвало да получи всяка сума, която назове. Да приемете каквато и да е длъжност би било под достойнството ви. Защо не му кажете, че искате възнаграждение в размер на две хиляди и петстотин крини ориз? Един самурай със самочувствие е винаги по-добре платен и по-високо ценен. Не бива да създавате впечатление, че бихте се задоволили с каквото и да е.

С наближаването на вечерта улиците наоколо, разположени в огромната сянка на крепостта, рано притъмняха. Напуснали дома, Матахачи и Ясома се отправиха към един от кварталите, населявани почти изключително от самураи. Стояха с гръб към рова и студеният вятър разнасяше въздействието на сакето, с което цял ден се бяха наливали.

— Онова там е къщата на Сусукида — обяви Ясома.

— Онази с извития покрив над портата?

— Не, ъгловата къща до нея.

— Хм. Доста голяма е, а?

— Канесуке стана виден човек. Като беше на трийсет години, че и повече, никой не беше и чувал за него, а сега…

Матахачи си даваше вид, че не обръща внимание на приказките на Ясома. Не че не им вярваше — напротив, толкова се доверяваше на този човек, че вече изобщо не подлагаше думите му на съмнение. Все пак чувстваше, че е по-добре да остане равнодушен. Като се взираше в опасалите крепостта домове на даймио, неговото младежко честолюбие му прошепна: „И аз в най-скоро време ще живея на такова място.“

— И така — каза Ясома, — аз ще се срещна с Канесуке и ще говоря с него да те наеме. Но преди това, как стои въпросът с парите?

— А, да — сепна се Матахачи, сетил се, че е дошло време за подкуп.

Като извади кесията си, той осъзна, че е спаднала до една трета от първоначалното си тегло. Изсипа я в ръката си и каза:

— Това е всичко, което имам. Достатъчно ли е?

— О, да, съвсем достатъчно.

— Ще трябва да ги сложите в нещо, а?

— Не, не. Канесуке не е единственият в района, който взема такса за уреждане на нечия служба. Всички го правят, и то открито. Няма от какво да се притеснявате.

Матахачи задържа малко от парите, но като даде останалите, започна да се чувства като на тръни. Щом Ясома тръгна, той направи няколко крачки след него.

— Сторете всичко възможно — помоли.

— Не се безпокойте. Ако се окаже, че няма големи изгледи за успех, ще трябва само да задържа парите и да ви ги върна. Това не е единственият влиятелен мъж в Осака. Нищо не ми пречи да помоля за съдействие Оно или Гото. Имам доста познати.

— Кога ще получа отговор?

— Да видим. Бихте могли да ме изчакате, но не ми се иска да стоите тук на този вятър, нали така? А и хората могат да ви заподозрат в лоши намерения. Да се срещнем пак утре.

— Къде?

— Елате на онова празно място, където правят малките представления.

— Добре.

— За по-сигурно чакайте при кръчмаря, където се видяхме за първи път.

След като уточниха и часа, Ясома махна с ръка и с внушителен вид мина през портата към дома, изпъчен и без да показва ни най-малко смущение. Матахачи се хвана на въдицата, вече убеден, че Ясома наистина е познавал Канесуке от времето преди последният да се издигне. Потънал в спокойна увереност, той цяла нощ сънува розови сънища за своето бъдеще.

В уговореното време Матахачи закрачи през топящия се скреж на незастроения участък. Както предишния ден, вятърът беше студен и наоколо се тълпяха хора. Остана да чака до залез, но от Акакабе Ясома нямаше и следа.

На следващия ден Матахачи отиде там отново. „Нещо трябва да му е попречило, мислеше си той простодушно, докато седеше и се взираше в лицата на минувачите. Ще се появи днес.“ Но слънцето се скри преди Ясома да е дошъл.

На третия ден Матахачи каза някак смутено на продавача на саке:

— Аз пак съм тук.

— Чакате ли някого?

— Да, трябваше да се срещна с един човек на име Акакабе Ясома. Запознах се с него тук онзи ден.

Матахачи продължи с подробни обяснения.

— Онзи негодник ли? — ахна продавачът на саке. — Искате да кажете, че той е обещал да ви намери добра работа и после ви е откраднал парите?

— Той не ги е откраднал. Аз му дадох известна сума да я даде на някой си Сусукида Канесуке. Сега чакам тук да разбера какво е станало.

— Бедният вие. Може да чакате и сто години, но смея да твърдя, че повече няма да го видите.

— К-какво? Защо говорите така?

— Та той е прословут мошеник. Тук наоколо е пълно с обирджии като него. Само да срещнат някой по-доверчив на вид и веднага му се лепват. Щях да ви предупредя, но не исках да се меся. Мислех, че по външността и държанието ще го разберете що за човек е. Жалко и за вас, и за парите ви. Много жалко.

Човекът искрено му съчувстваше. Опита се да убеди Матахачи да не се срамува, че е бил измамен от крадците, шетащи наоколо. Той обаче не толкова се срамуваше от това, колкото се тревожеше, че парите му са изчезнали, а с тях и светлите надежди, от които кръвта му се беше разкипяла. Взря се безпомощно в пъплещата наоколо тълпа.

— Едва ли ще има полза — каза продавачът на саке, — но бихте могли да разпитате отсреща при сергията на фокусника. Местната паплач често се събира там отзад да играят комар. Ако Ясома се е сдобил с пари, може би ще се опита да ги умножи.

— Благодаря — каза Матахачи и скочи възбудено. — Коя е сергията на фокусника?

Мястото, което посочи човекът, беше оградено със забити в земята бамбукови колове. На входа викачи събираха публика под звуците на барабан. На знаменца, окачени на дървената порта, бяха обявени имената на няколко прочути жонгльори. Иззад оградата, уплътнена с ивица рогозка, прииждаха звуци от странна музика, смесена с високото, отсечено дърдорене на изпълнителите и пляскането на публиката.

Като заобиколи отзад, Матахачи видя друга порта. Щом надникна вътре, един пазач го попита:

— Да играеш ли си дошъл?

Той кимна и мъжът го пусна вътре. Озова се в пространство, оградено с платнище, но без покрив. Около двадесет души, все от кол и въже, седяха в кръг и играеха някаква игра. Всички обърнаха погледи към Матахачи и един му направи място да седне.

— Тук ли е Акакабе Ясома? — попита Матахачи.

— Ясома ли? — повтори един от комарджиите. — Като се замисля, не се е мяркал в последно време. Защо?

— Дали ще се появи скоро?

— Откъде да знам? Сядай и почвай да играеш.

— Не съм дошъл да играя.

— Тогава какво правиш тук?

— Търся Ясома. Извинявайте за безпокойството.

— Върви да го търсиш другаде.

— Вече ви се извиних — каза Матахачи и тръгна припряно към изхода.

— Я чакай! — нареди един от комарджиите и го доближи. — Не можеш да се изнизваш само с едно „извинявай“. Дори да не играеш, ще си платиш за мястото.

— Нямам пари.

— Нямал пари! Ясно. Само дебнеш удобен случай да задигнеш нещо, а? Жалък крадец, това си ти.

— Не съм крадец. Нямаш право да ме наричаш така. — Матахачи хвана дръжката на сабята си, но това само развесели комарджията.

— Глупак! — ревна мъжът. — Ако се стрясках от заплахи на такива като теб, не бих останал жив в Осака и един ден. Вади си сабята, щом искаш.

— Предупредих те, че не се шегувам!

— Ама сериозно, така ли?

— Знаеш ли кой съм аз?

— Откъде да те знам?

— Аз съм Сасаки Коджиро, ученик съм на Тода Сейген от село Джокьоджи в Ечидзен. Той е създател школата Томита — гордо заяви Матахачи, уверен, че само с тия думи ще обърне мъжа в бяг.

Но това не стана. Комарджията се изплю и се обърна към останалите вътре.

— Хей, я елате всички. Тоя току-що се нарече с някакво надуто име — май иска да се бие с нас. Дайте да му видим майсторлъка. Сигурно ще е забавно.

Матахачи видя, че мъжът не беше заел бойна стойка. Изведнъж извади сабята си и го перна по гърба. Другият подскочи във въздуха.

— Ах ти, копеле! — изрева той.

Матахачи се гмурна в тълпата. Провирайки се от една купчина хора към друга, той успя да се прикрие, но всяко лице му приличаше на някой от комарджиите. Реши, че не може да се потулва дълго така, и се огледа за по-надеждно убежище. Точно пред него, провесена на бамбукова ограда, имаше завеса, с нарисуван на нея огромен тигър, а над портата — флаг, на чийто герб беше изобразен харпун и змийско око. Викач, стъпил на празна кутия, крещеше до прегракване:

— Вижте тигъра! Елате да видите тигъра! Все едно сте пътували много дни. Този огромен тигър, приятели мои, е бил уловен лично от великия военачалник Като Кийомаса в Корея. Не пропускайте тигъра!

Речта му беше напевна и възторжена. Матахачи подхвърли монета и се мушна през входа. Почувствал се в относителна безопасност, той се огледа за животното. В далечния край на шатрата една голяма тигрова кожа лежеше опъната като съхнещо на дъски пране. Зрителите с голямо любопитство се пулеха в нея, очевидно несмущавани от обстоятелството, че звярът не беше нито жив, нито цял.

— Ето какъв бил тигърът — каза един мъж.

— Не е ли огромен? — дивеше се друг.

Матахачи застана малко встрани от тигровата кожа. Изведнъж забеляза един старец и една старица и невярващ наостри уши, щом чу гласовете им.

— Чичо Гон — казваше жената, — този тигър е мъртъв, нали така?

Старият самурай протегна ръка над бамбуковия парапет, попипа кожата и намръщено отвърна:

— Разбира се, че е мъртъв. Това е само, което са одрали от него.

— Но онзи човек отвън говореше, все едно е жив.

— Е, сигурно за такива казват, че им върви приказката — заяви подсмихнат чичо Гон.

Осуги обаче взе случая присърце, намуси се и се възмути:

— Не ставай глупак! Щом не е истински, трябваше да кажат по някакъв начин още отвън. Ако знаех, че ще видя само тигрова кожа, по-добре да го бях видяла на картинка. Хайде да си искаме обратно парите.

— Стига си вдигала врява, бабо. Ще станеш за смях пред хората.

— Нека. Няма да ми пострада достойнството. Ако не искаш, сама ще ида.

Щом тя тръгна назад, пробивайки си път между зрителите, Матахачи се сниши, но твърде късно. Чичо Гон вече го беше видял.

— Хей, там, Матахачи! Ти ли си? — викна той.

Осуги, която недовиждаше, запелтечи:

— К-какво каза, чичо Гон?

— Не видя ли? Матахачи стоеше там, точно зад теб.

— Невъзможно.

— Там беше, обаче избяга.

— Накъде? В коя посока?

Двамата се втурнаха през дървената порта навън в обгърнатата от вечерната дрезгавина тълпа. Матахачи продължаваше да се блъска сред хората и накрая успя да се измъкне и да побегне.

— Чакай, сине, чакай! — викна Осуги.

Матахачи погледна назад и видя майка си да го преследва като обезумяла. Чичо Гон също неистово размахваше ръце.

— Матахачи! — извика той. — Защо бягаш? Какво ти става? Матахачи! Матахачи!

Като видя, че не е в състояние да го догони, Осуги проточи сбръчкания си врат и с все сила кресна:

— Спри, крадецо! Ограби ме! Дръжте го!

Незабавно множество от присъстващите се включиха в гонитбата и онези, които бяха начело, не след дълго се нахвърлиха върху Матахачи с бамбукови тояги.

— Задръжте го там!

— Негодникът!

— Хвърлете му един хубав бой!

Тълпата притисна Матахачи до стената и някои дори го заплюха. Щом двамата с чичо Гон стигнаха мястото, Осуги бързо влезе в ролята си и гневно се обърна към нападателите. Разблъска ги и им се озъби, стиснала дръжката на късата си сабя.

— Как смеете? — викна тя. — Защо нападате този човек?

— Той е крадец.

— Не е вярно. Той ми е син.

— Този е ваш син?

— Да, мой син, син на самурай и вие нямате право да го биете. Не сте нищо повече от обикновени граждани. Само някой пак да го пипне и… Излизам срещу всички ви…

— Шегувате ли се? Кой викаше преди малко „крадец“?

— Добре де, аз бях, не отричам. Аз съм любеща майка и мислех, че като викна „крадец“, синът ми ще спре да бяга. Но кой ви е казал на вас, безумци такива, да го удряте. Това е възмутително!

Стреснати от неочакваното оневиняване на виновния и възхитени от твърдостта на старицата, хората от тълпата наоколо бавно почнаха да се разпръсват. Осуги сграбчи за ръката своя блуден син и го повлече към двора на близкото светилище. След като постоя няколко минути на портата и погледа, чичо Гон се приближи и каза:

— Бабо, не трябва да се отнасяш така с Матахачи. Той не е дете.

Опита се да откопчи ръката й от яката на Матахачи, но старицата грубо го сръга с лакът.

— Ти не се меси! Той е мой син и ще го накажа, както аз намеря за добре, без твоя помощ. Трай и си гледай работата!… Матахачи, ти неблагодарнико… Ще ти покажа аз на теб!

Казват, че колкото повече остарява човек, толкова по-прям и простодушен става. Съдейки по Осуги, никой не би го оспорил. В миг, когато други майки биха плакали от радост, тя кипеше от гняв. Блъсна Матахачи на земята и започна да удря главата му в нея.

— Като си помисля само! Да избягаш от собствената си майка! Не си намерен на пътя, негоднико — ти си ми син! — Тя го запляска, сякаш е още малък. — Аз не вярвах, че изобщо си между живите, а ти се шляеш из Осака! Не те ли е срам! Нехранимайко, непрокопсаник… Защо поне заради майка си не се вести? Не знаеше ли, че близките ти умират от мъка по теб?

— Мамо, моля те! — Матахачи плачеше като дете. — Прости ми. Моля те, прости ми! Съжалявам. Знам, че сгреших. Побягнах, защото знаех, че съм те разочаровал, като не се върнах вкъщи. Нямах намерение да бягам от теб. Толкова се изненадах, че те виждам. Затичах се без да мисля. Толкова се срамувам от начина, по който живях, че не можех да застана пред теб и чичо Гон.

Той закри лицето си с ръце. Осуги сбърчи нос и също захлипа, но почти веднага се овладя. Твърде горда, за да проявява слабост, тя поднови нападките си, като язвително каза:

— Щом толкова си бил засрамен и си чувствал, че оскърбяваш предците си, значи наистина не си прокопсал през цялото време.

Чичо Гон, неспособен да се въздържи, се застъпи:

— Стига толкова. Ако продължаваш така, ще го побъркаш.

— Казах ти да си спестиш съветите. Ти си мъж — не би трябвало да си толкова мек. Като негова майка от мен се иска да съм твърда като баща му, ако беше жив. Аз ще го накажа и още не съм свършила!… Матахачи! Седни както трябва! Погледни ме в очите!

Тя седна чинно на земята и му посочи мястото, което трябваше да заеме.

— Да, мамо — каза той послушно, като изправи изпоцапаните си с пръст рамене и коленичи.

Беше го страх от майка му. Понякога тя можеше да бъде по родителски великодушна, но настойчивостта, с която поставяше въпроса за дълга към дедите, го караше да се чувства неспокоен.

— Най-строго ти забранявам да криеш каквото и да е от мен — предупреди Осуги. — И така, какво точно си направил, откакто избяга за Секигахара? Почвай да обясняваш и не спирай, докато не чуя всичко, което ме интересува.

— Не се тревожи. Нищо няма да премълча — започна той, изгубил желание за съпротива.

Верен на думата си, разказа подробно цялата история — за бягството от Секигахара, укриването в Ибуки, връзката му с Око и омразното му живеене няколко години на неин гръб. И как сега искрено съжалява за стореното от него. Облекчен, като че е свалил огромен товар от плещите си, след тази изповед Матахачи се почувства много по-добре.

— Хмм… — промърморваше от време на време чичо Гон.

Осуги цъкна с език и отбеляза:

— Твоето поведение ме смайва. И сега с какво се занимаваш? Изглежда си в състояние да се обличаш добре. Намери ли си добре платена служба?

— Да — каза Матахачи.

Отговорът му се изплъзна ненадейно и той побърза да се поправи:

— Исках да кажа, не, не заемам никакъв пост.

— Тогава откъде имаш пари?

— Сабята — давам уроци по сабя.

Както бяха произнесени, думите прозвучаха правдоподобно и оказаха желаното въздействие.

— Наистина ли? — учуди се Осуги, видимо заинтересувана. За първи път лицето й просветна. — Значи бой със сабя? Всъщност не ме изненадва, че даже при такъв начин на живот моят син е намерил време за усъвършенстване на бойното си умение. Разбра ли, чичо Гон? Той неслучайно е мое дете.

Чичо Гон кимна, във възторг, че вижда да се повдига духът на старицата.

— Трябваше да се сетим — каза той. — Това показва, че в жилите му наистина тече кръвта на неговите предци Хониден. Какво от това, че за малко се е отклонил от правия път? Ясно е, че има силен дух.

— Матахачи — обади се Осуги.

— Да, мамо.

— Тук при кого си изучавал боя със сабя?

— Канемаки Джисай.

— О, че той е прочут.

Лицето на Осуги доби щастливо изражение. Матахачи, нетърпелив да я зарадва още повече, извади грамотата и я разви, като закри с палец името на Сасаки.

— Прочети — каза.

— Дай да видя — възкликна Осуги.

Тя посегна към свитъка, но Матахачи го беше стиснал здраво.

— Ето, мамо, не трябва да се тревожиш за мен.

Тя кимна.

— Да, наистина, това не звучи лошо. Погледни, чичо Гон. Винаги, даже докато Матахачи беше бебе, съм си мислила, че е по-умен и по-способен от Такедзо и другите момчета.

Вън от себе си от радост, тя започна да пръска слюнка, като говореше. В този миг свитъкът се изплъзна от ръката на Матахачи и името се показа.

— Почакай — сепна се Осуги. — Защо тук пише „Сасаки Коджиро“?

— А, това ли? Ами, ъ-ъ, това е прозвището ми.

— Прозвище ли? За какво ти е? Нима Хониден Матахачи не е добро име за теб?

— Да, разбира се — отвърна Матахачи, докато напрягаше ума си. — Но когато премислих, реших да не използвам собственото си име. С моето тъмно минало се страхувах да не опетня паметта на дедите.

— Разбирам. Изглежда си разсъдил правилно. Предполагам, нямаш представа какво става в селото, затова ще ти кажа. Слушай сега внимателно — важно е.

Осуги се впусна оживено да описва събитията, станали в Миямото, подбирайки така думите си, че да подтикне Матахачи към действие. Обясни как беше засегната честта на семейство Хониден и как тя и чичо Гон години наред търсят Оцу и Такедзо. Въпреки че се стараеше да не се вълнува, тя се вживя в разказа; очите й се навлажниха и гласът прегракна.

Матахачи слушаше с наведена глава, развълнуван от нейната красноречива повест. В такива мигове нямаше нищо против да бъде добър и покорен син, но докато основната грижа на майка му беше семейната чест и самурайския дух, той остана потресен от нещо друго — ако думите й са истина, значи Оцу повече не го обича. За първи път чу това от устата на друг.

— Вярно ли е? — попита.

Като видя, че лицето му мени цвета си, Осуги направи грешния извод, че беседата й по въпроса за честта и духа е оказала търсеното въздействие.

— Ако мислиш, че лъжа — каза тя, — попитай чичо Гон. Онази уличница те изостави и избяга с Такедзо. Иначе казано, като знаеше, че няма да се върнеш известно време, Такедзо подмами Оцу да тръгне с него. Не е ли така, чичо Гон?

— Да. Когато Такедзо беше вързан на кедъра, не друг, а Оцу му помогна да се освободи и двамата избягаха заедно. Всички говореха, че трябва да е имало нещо между тях.

Това събуди най-лошото у Матахачи и разпали у него още по-голяма ненавист към приятеля му от детинство.

Усетила това, майка му раздуха искрата:

— Сега схвана ли, Матахачи! Разбра ли защо чичо Гон и аз напуснахме село? Ще си отмъстим на онези двамата. Ако не ги убия, не мога да се покажа у дома или да застана пред паметните плочи на нашите предци.

— Разбрах.

— Стана ли ти ясно, че ако не им го върнем тъпкано, и ти не можеш да се върнеш в Миямото?

— Не искам да се връщам. Никога няма да се върна там.

— Нямах предвид това. Ти трябва да убиеш онези двамата. Те са ни смъртни врагове.

— Да, сигурно си права.

— Не си много въодушевен. Какво ти става? Мислиш, че не си достатъчно силен да убиеш Такедзо ли?

— Не, разбира се — възрази той.

— Не се тревожи, Матахачи — заяви чичо Гон. — Аз съм с теб.

— Също и старата ти майка — добави Осуги. — Да занесем главите им за спомен на хората в селото. Добра идея, нали, сине? Ако я осъществиш, ще можеш да си намериш жена и да се задомиш. Ще защитиш самурайската си чест и ще се издигнеш в очите на другите. В цялата околност на Йошино няма по-добро име от Хониден и ти ще докажеш това пред всички. Можеш ли да направиш това, Матахачи? Ще го направиш ли?

— Да, мамо.

— Това се казва добър син! Чичо Гон, недей стоя така, а поздрави момчето. Той се закле да отмъсти на Такедзо и Оцу.

Явно най-сетне постигнала своето, тя с видимо усилие се надигна от земята.

— Ох, боли! — изпъшка.

— Какво има? — попита чичо Гон.

— Земята е ледена. Стомахът и хълбоците ме болят.

— Това не ми харесва. Пак ли ще се превиеш на две?

В изблик на синовна обич Матахачи предложи:

— Качи се на гърба ми, мамо.

— О, ти искаш да ме носиш? Колко мило! — Вкопчила пръсти в раменете му, тя се разплака от радост. — Колко време мина! Виж, чичо Гон, Матахачи ще ме носи на гърба си.

Матахачи усети необяснимо щастие, когато сълзите й покапаха по врата му.

— Чичо Гон, къде сте отседнали? — попита той.

— Още не сме си намерили странноприемница, но всяка ще е добра за нас. Да потърсим някоя.

— Добре.

Матахачи леко полюшваше на гръб майка си, докато я носеше.

— Мамо, ти си била лека! Съвсем лека! Много по-лека от камък!

Хубавият младеж

Обедната зимна мъгла постепенно се спускаше над огрения от слънцето остров Аваджи, който се смаляваше в далечината. Плющенето на голямото платно на вятъра заглушаваше шума на вълните. Корабът всеки месец по няколко пъти плаваше, между Осака и областта Ава на Шикоку. Сега пресичаше Вътрешното море на път към Осака. Въпреки че товарът му се състоеше главно от хартия и индигова боя, осезаемият мирис издаваше, че се пренася контрабанден тютюн, който правителството на Токугава бе забранило за пушене, дъвчене и смъркане. На борда имаше също и пътници, предимно търговци, които или се връщаха в града, или го посещаваха заради пазарите в края на годината.

— Как върви? Обзалагам се, че печелите големи пари.

— Нищо подобно! Всеки разправя, че в Сакай всичко цъфтяло, но ако се съди по мен, не бих го потвърдил.

— Чух, че там имало недостиг на работници. Търсели оръжейни майстори.

В друга група разговорът вървеше в същата посока.

— Аз самият правя военни снаряжения — ризници, прътове за знамена и други подобни. Естествено, въпреки всичко, не печеля колкото преди.

— Така ли?

— Да, изглежда самураите се учат да смятат.

— Ха-ха!

— Със същото се занимавах и по-рано, когато мародерите носеха плячката си. Човек можеше да пребоядиса нещата и пак да ги продава на войската. Като мине следващата битка, те идваха обратно — поправяш ги и отново ги продаваш.

Някакъв мъж се взираше към хоризонта и превъзнасяше богатствата на задморските страни.

— Вече не можеш да изкараш добри пари тук, у дома. Ако искаш истински печалби, трябва да направиш като Ная „Лудзон“ Сукедзаемон или Чая Сукеджиро. Рисковано е, но ако си късметлия, може да ти се изплати многократно.

— Всъщност — обади се друг, — макар че днес нещата не са така цветущи, от гледна точка на един самурай ние преуспяваме. Повечето от тях са забравили какъв е вкусът на добрата храна. Ние говорим за разкоша на даймио, но рано или късно те трябва да надянат доспехите и сабята и да тръгнат да умират. Жал ми е за тях — толкова са заети с мисли за своята чест и войнишки дълг, че не могат даже да се порадват спокойно на живота. Това е самата истина. Оплакваме се от времената и от всичко, но днес няма по-добро от това да си търговец.

— Така е. Поне можем да правим каквото поискаме.

— Трябва само да си даваме вид, че се кланяме на самураите, а с малко пари и това се оправя.

— Щом живееш на този свят, не е зле малко и да се позабавляваш.

— И аз съм на същото мнение. Понякога ми се ще да питам самураите какво получават от тоя живот.

Вълненият килим, който пътниците си бяха постлали да седнат, беше вносен — доказателство, че са по-заможни в сравнение с преобладаващата част от населението. След смъртта на Хидейоши, предметите на разкоша от периода Момояма преминаха главно в ръцете на търговците, а не на самураите. По онова време именно по-богатите граждани разполагаха с изящни сервизи за саке и хубави, скъпи пътни принадлежности. Дори един дребен посредник можеше да си позволи повече от самурай с доход от пет хиляди крини ориз на година, което се считаше за пребогато възнаграждение.

— Малко са скучни тия пътувания, нали?

— Да. Защо не изиграем една малка игра на карти, да убием времето?

— Защо не?

Беше опъната завеса, наложници и слуги донесоха саке и мъжете започнаха да играят умсумо, игра с фантастични залози, възприета наскоро от португалски търговци. Натрупаното злато можеше да спаси цели села от гладуване, но играчите го подхвърляха като камъчета.

Сред пътниците имаше няколко души, които по преценката на богатите търговци можеха да бъдат причислени към неудачниците в живота — един странстващ монах, няколко ронини, учен-конфуцианец, няколко професионални войници. Повечето от тях, станали свидетели на показното начало на играта, седнаха край багажа си и неодобрително се загледаха към морето.

Млад мъж държеше в скута си нещо пухкаво и закръглено и от време на време му казваше:

— Стой мирно!

— Каква хубава маймунка имате. Дресирана ли е? — попита друг от пътниците.

— Да.

— Значи я гледате от известно време, а?

— Не, намерих я наскоро в планината между Тоса и Ава.

— И сам ли я хванахте?

— Да, но по-старите маймуни едва не ме разкъсаха.

Докато говореше, младежът съсредоточено пощеше бълхите на животното. И без маймунката той би привлякъл вниманието, защото и кимоното, и късата червена наметка, която носеше отгоре, бяха несъмнено изискани. Отпред косата му не беше обръсната и имаше необичайна алена лента, привързана на главата. Дрехите му бяха повече момчешки, но не беше така лесно да се определи възрастта на човек по външността му. Откакто Хидейоши пое управлението, облеклото като цяло беше станало по-шарено. Не беше новост мъже да се обличат като момчета на петнайсет-шестнайсет години и да оставят перчемите си неостригани.

Кожата му имаше младежка руменина, устните му бяха наситеночервени, а очите му светеха. От друга страна беше едър, а в гъстите вежди и изтеглените ъгълчета на очите му се таеше някаква зряла сериозност.

— Защо продължаваш да се кривиш? — каза той нетърпеливо, тупвайки маймунката по главата.

Простодушието, с което пощеше животинчето, подсилваше впечатлението, че е още момче. Общественото му положение също трудно можеше да се определи. Тъй като пътуваше, носеше като всички други сламени сандали и кожени чорапи, така че по това не би могло да се познае нищо. Изглежда се чувстваше съвсем свойски между скитащия свещеник, кукловода, парцаливия самурай и немитите селяни на борда.

Лесно биха го взели за ронин, но все пак нещо загатваше за по-високо положение, а именно оръжието, увиснало косо на гърба му на кожен ремък. Беше дълъг, същински боен меч, голям и великолепно изработен. Изяществото му не пропусна да отбележи никой от заговорилите младежа. Гион Тоджи, който стоеше на известно разстояние, остана впечатлен от оръжието. Докато се прозяваше, той си мислеше, че даже в Киото рядко може да се види толкова висококачествена сабя и се зачуди какъв ли е произходът на нейния собственик.

Тоджи скучаеше. Пътуването му, продължило четиринайсет дни, се оказа неприятно, уморително и безплодно и той копнееше да бъде отново сред близки хора. „Дали бързоходецът е пристигнал навреме, питаше се той. Ако е успял, тя непременно ще дойде на пристанището в Осака да ме посрещне.“ Призова в спомените си лицето на Око и се опита да превъзмогне досадата. Причината за пътуването му се криеше в разклатено финансово положение на рода Йошиока, предизвикано от това, че Сеиджуро напоследък живееше прекалено нашироко. Семейството вече не бе богато. Къщата на улица Шиджо беше ипотекирана и имаше опасност да бъде конфискувана от заемодавците. Положението се утежняваше от безчет други дългове със срок за изплащане до края на годината; средствата от разпродажбата на цялото семейно имущество нямаше да покрият разходите по вече натрупаните сметки. Единствените думи на Сеиджуро, като му обясниха всичко, бяха:

— Как стана това?

Тоджи, почувствал се отговорен за поощряването на Младия учител в неговото разточителство, каза да оставят работите на него. Обеща, че някак ще уреди нещата.

След като дълго си блъска главата, хрумна му идеята да построи едно ново, по-голямо училище на свободната площ в съседство с Нишинотоин, където биха могли да се настанят значително по-голям брой ученици. Според разсъжденията му, сега не беше време да поддържа ограничен достъп. Щом има всякакви хора, желаещи да усвоят бойните изкуства и даймио дават мило и драго за обучени войници, от обща полза би било да се създаде по-голямо училище и да се увеличат добре боравещите със сабя бойци. Колкото повече мислеше за това, толкова повече си вярваше, че свещен дълг на училището е да обучи на стила Кемпо възможно най-голям брой хора.

Сеиджуро направи кратко писмено изложение за целите на начинанието и въоръжен с него, Тоджи тръгна да измоли помощи от бивши ученици в западен Хоншу, Кюсю и Шикоку. В различни феодални владения имаше много мъже, учили при Кемпо. Останалите живи от тях сега бяха самураи със завидно положение в обществото. Оказа се обаче, че при цялата настоятелност на Тоджи не се намериха много, готови да направят значително дарение или да участват в подписка в такива кратки срокове. Отчайващо често се повтаряше отговорът „Ще ти пиша за това по-късно“, „Ще го обсъдим следващия път, като дойда в Киото“ или нещо уклончиво от този род. Събраните средства, с които се завръщаше Тоджи, не представляваха и малка част от това, което беше очаквал.

Всъщност, застрашеното семейство не беше на Тоджи и лицето, което извикваше той в паметта си, не беше на Сеиджуро, а на Око. Но и нейното само временно отвлече мислите му и скоро отново започна да не го свърта на едно място. Завиждаше на младежа, пощещ маймунката си, че има с какво да убие времето. Тоджи се приближи и се опита да завърже разговор.

— Привет, млади човече. Към Осака ли сте тръгнали?

Без да вдига глава, момъкът изви очи нагоре и отвърна:

— Да.

— При семейството ви ли?

— Не.

— Тогава сигурно сте от Ава.

— Не, и от там не съм.

Това беше казано с вид, че разговорът трябва да приключи. Тоджи потъна за известно време в мълчание, преди да опита отново.

— Бива си я сабята ви — отбеляза той.

Явно ощастливен, че са похвалили оръжието му, младежът се обърна с лице към него и общително отвърна:

— Да, пази се от дълго време в семейството ми. Това е бойна сабя, но съм решил да я дам на добър оръжеен майстор в Осака да я преправят така, че да мога да я изтеглям от обито си.

— Не е ли доста дълга, за да стане?

— А, не знам. Само три лакти.

— Множко е.

Усмихнат, младежът самоуверено отвърна:

— Всеки би трябвало да може да се справи със сабя, дълга като тази.

— О, би могла да се използва, ако е дълга три, даже четири лакти — каза укорително Тоджи. — Но само майстор би боравил с лекота с нея. В днешно време виждам доста хора да се перчат наоколо с големи саби. Изглеждат внушително, но щом стане напечено, хукват през глава. Вие какъв стил сте учили?

Що се отнася до изкуството на боя със саби, Тоджи не можеше да прикрие известното чувство на превъзходство над това почти момче. Младежът стрелна с въпросителен поглед самодоволното му лице и отговори:

— Школата Томита.

— Школата Томита се прилага с по-къса от тази сабя — заяви авторитетно Тоджи.

— Че съм учил школата Томита, не значи, че трябва да използвам по-къса сабя. Не обичам да бъда подражател. Учителят ми използваше по-къса сабя и аз реших да взема дълга. Затова бях изхвърлен от училището.

— Вие, младите, се гордеете от това, че сте недисциплинирани. Какво стана после?

— Напуснах село Джокьоджи в Ечидзен и отидох при Канемаки Джисай. Той също е изоставил стила Томита и после развил школата Чуджо. Допаднах му. Прие ме като свой ученик и след като четири години учих при него, каза, че съм готов да се справям сам.

— Всички тия извънстолични учители бързат да раздават дипломи.

— О, не и Джисай. Той не беше такъв. Всъщност, единственият друг, на когото някога е давал свидетелство, е Ито Ягоро Итосай. След като реших да стана вторият, получил грамота, работих за това много упорито. Но преди да свърша, внезапно бях извикан в къщи, защото майка ми беше на смъртно легло.

— Откъде е семейството ви?

— От Ивакуни в областта Суо. Като се прибрах у дома, всеки ден се упражнявах край моста Кинтай, като посичах лястовици във въздуха и режех клоните на върбите. Така развих и свои собствени похвати. Преди да умре, моята майка ми даде този сабя и ми каза добре да я пазя, защото е направена от Нагамицу.

— Нагамицу ли? Нима?!

— Не носи подписа му на острието, но винаги се е смятало, че е негова изработка. Това е известна по нашите места сабя — хората я наричат „Дългия прът“.

Отначало необщителен, на любими теми младежът се разпростираше надълго и нашироко, като казваше и неща, за които никой не го е питал. Почнал веднъж, той се разбъбри, без особено да обръща внимание на реакцията на слушателя си. От това, както и от изреждането на предишния му опит, излизаше, че е с по-твърд характер, отколкото би могло да се прецени по начина му на обличане.

Младежът замълча за миг. Очите му помръкнаха и се натъжиха.

— Докато бях в Суо — прошепна той, — Джисай се разболя. Щом чух за това от Кусанаги Тенки, не се сдържах и се разплаках. Тенки беше в училището много преди мен, остана и край постелята на учителя. Беше негов племенник, но Джисай съвсем не мислеше да му даде свидетелство. Вместо това му казал, че иска да даде свидетелство на мен заедно с неговата книга с тайни похвати. Надяваше се да ме види и да ми ги предаде лично.

При този спомен очите на младежа се навлажниха.

Тоджи не изпитваше ни най-малка съпричастност към този хубав, чувствителен младеж, но да разговаря с него беше по-добре, отколкото да скучае сам.

— Разбирам — каза той, преструвайки се, че му е особено интересно. — И умря във ваше отсъствие ли?

— Да можех, щях да отида при него, веднага щом разбрах, че е болен, но той беше в Кодзуке, на много дни път от Суо. Горе-долу по същото време почина майка ми и за мен беше невъзможно да бъда с него в последните му дни.

Облаци покриха слънцето и придадоха на цялото небе сивкав оттенък. Корабът започна да се клатушка и перилата се обляха в пяна.

Младежът продължи прочувствения си разказ, който се свеждаше главно до това, че като затворил семейната къща в Суо, чрез писма се уговорили с неговия приятел Тенки да се срещнат в деня на пролетното равноденствие. Едва ли Джисай, който нямал близки родственици, бил оставил някаква собственост, но той поверил на Тенки известна сума за младежа заедно със свидетелството и тайната книга. До срещата в уречения ден при връх Хораиджи в областта Микава, на средата на пътя между Кодзуке и Ава, Тенки възнамерявал да попътува с учебна цел. Младежът пък смятал да прекара времето в Киото, за да учи и да разгледа градските забележителности.

Завършвайки разказа си, той се обърна към Тоджи и попита:

— Вие от Осака ли сте?

— Не, от Киото съм.

За малко и двамата замълчаха, оглушени от шума на вълните и платното.

— Значи имате намерение да си проправяте път в живота чрез бойните изкуства? — каза Тоджи.

При все че сама по себе си забележката беше невинна, лицето му изразяваше снизхождение, граничещо със съмнение. Отдавна му беше дошло до гуша от тщеславни, въоръжени със саби младоци, които обикалят и размахват пред очите на хората своите свидетелства и тайни книги. Държеше на мнението си, че не е възможно да има толкова много майстори на сабята, които просто да се скитат наоколо. Нима самият той не бе прекарал близо двайсет години в училището Йошиока, като все още беше само ученик, макар и с особени привилегии?

Младежът се размърда и замислено се вгледа в сивата вода.

— Киото? — промърмори той, после се обърна отново към Тоджи и заяви: — Казват, че там имало някакъв мъж на име Йошиока Сеиджуро, най-големия син на Йошиока Кемпо. Още ли не се е оттеглил?

Тоджи беше в настроение да си поиграе с младежа.

— Не — кратко отвърна той. — Училището Йошиока изглежда процъфтява. Посещавали ли сте го?

— Не, но като стигна в Киото, бих искал да се срещна в двубой с този Сеиджуро и да видя какво може.

Тоджи се изкашля, за да потисне смеха си. Безочливата самонадеяност на младежа му ставаше все по-омразна. Разбира се, той нямаше откъде да е запознат с неговото собствено положението в училището, но ако би го разбрал, със сигурност щеше да съжалява за току-що изреченото. С изкривено лице и презрителен тон, Тоджи попита:

— И навярно си въобразявате, че ще се измъкнете невредим?

— Защо не? — отвърна троснато младежът. Сега той беше онзи, на който му стана весело и не сдържа смеха си. — Йошиока е голямо училище с престиж, така че Кемпо наистина трябва да е бил много вещ във владеенето на сабята. Но казват, никой от синовете му не струвал толкова.

— Как може да твърдите с такава сигурност, без да сте ги видял?

— Така твърдят самураите от другите области. Не вярвам на всичко чуто, но изглежда мнозинството мислят, че славата на рода Йошиока ще залезе със Сеиджуро и Деншичиро.

На Тоджи му се прииска да каже на младежа да си държи езика зад зъбите. За миг дори помисли да разкрие самоличността си, но да приключи въпроса с това би означавало той да се окаже губещият. Колкото се може по-сдържано отговори:

— В днешно време областите май са пълни с всезнайковци, та не бих се изненадал, ако родът Йошиока е бил подценен. Но разкажете нещо повече за себе си. Не казахте ли преди малко, че сте изнамерил начин да сечете лястовици в полет?

— Да, така казах.

— И сте го правили с тази огромна дълга сабя?

— Точно така.

— Е, щом можете да правите това, би било лесно за вас да посечете и някоя от морските чайки, които се спускат над кораба.

Младежът не отговори веднага. Най-сетне му хрумна, че Тоджи не е съвсем добронамерен. Вгледа се в мрачно стиснатите му устни и каза:

— Мога да го направя, но мисля, че би било глупаво.

— Добре — каза надуто Тоджи, — след като сте толкова добър, че да черните дома Йошиока, без да сте били там…

— Дали не ви ядосах?

— Не, ни най-малко — каза Тоджи. — Но никой от Киото не обича да слуша хули срещу Йошиока.

— Та аз не говорех какво мисля, а повтарях какво съм чул.

— Млади човече! — възкликна строго Тоджи.

— Какво?

— Известно ли ви е какво се разбира под „недопечен самурай“? Предупреждавам ви за ваше собствено добро. Доникъде няма да стигнете, ако подценявате другите хора. Мислите се за кой знае какво, като посичате лястовици и разправяте за свидетелството си от школата Чуджо, обаче не забравяйте, че не всички са глупаци. И повече внимавайте с кого говорите, преди да се хвалите.

— Мислите, че това са празни хвалби ли?

— Да, така мисля — Тоджи се приближи, изпъчил гърди. — Никой няма нищо против да послуша приказките на един младеж за неговите постижения, но не трябва да прекалявате.

Тъй като младежът не каза нищо, Тоджи допълни:

— Отначало ви слушах да разправяте за себе си и не възразявах, но работата е там, че аз съм Гион Тоджи, пръв ученик на Йошиока Сеиджуро и ако направите още някоя обидна забележка по адрес на училището Йошиока, ще ви одера жив!

Двамата вече бяха привлекли вниманието на останалите пътници. Разкрил своето име и високо положение, Тоджи важно се отдалечи към кърмата на кораба, заплашително мърморейки против днешните младежи и тяхната наглост. Момъкът мълчаливо го последва, докато пътниците зяпаха от безопасно разстояние.

Тоджи никак не беше радостен от създалото се положение. Око трябваше да чака на пристана и ако той се сбиеше сега, след това нямаше да му се размине без разправии с властите. Опита се да изглежда спокоен и се опря на парапета. Вторачи се в синьо-черните водовъртежи, образуващи се от руля.

Младежът леко го потупа по гърба.

— Господине — каза той с тих глас, в който не се долавяше нито яд, нито обида.

Тоджи не отговори.

— Господине — повтори младежът.

Неспособен да запази равнодушието си, Тоджи попита:

— Какво искате?

— Нарекохте ме пред много чужди хора самохвалко и трябва да защитя честта си. Принуждавате ме да направя това, на което ме предизвикахте преди няколко минути. Искам ви за свидетел.

— Какво съм ви предизвикал да направите?

— Не е възможно вече да сте забравили. Засмяхте се, като ви казах, че съм посичал лястовици във въздуха и предложихте да сваля морска чайка.

— Хмм, не е лъжа, че го казах.

— Ако посека една, това ще ви докаже ли, че не съм празнодумец?

— Ами… да, така да бъде.

— Добре, ще го направя.

— Чудесно, великолепно! — Тоджи язвително се усмихна. — Но не забравяйте, че ако заради гордостта си се нагърбите с това и се провалите, действително ще станете за смях.

— Ще поема риска.

— Нямам намерение да ви спирам.

— И ще присъствате като свидетел?

— Защо не, даже ще ми направи удоволствие.

Младежът застана на една оловна плоча в центъра на задната палуба и като протегна ръка към сабята си, извика името на Тоджи. Последният го погледна учудено и го попита какво иска. Младежът напълно сериозно каза:

— Моля ви, накарайте някоя чайка да прелети пред мен. Готов съм да посека колкото искате от тях.

Тоджи изведнъж схвана, че случващото се наподобява сюжета на известен анекдот, приписван на свещеника Икю — младежът беше успял да го направи за смях.

— Що за глупост е това? — извика той сърдито.

— Всеки, който може да накара чайките да летят пред него, би могъл и да ги посече. Морето се простира на стотици часове път, а моята сабята е дълга само три лакти. Ако птиците не дойдат наблизо, не мога да ги стигна.

Тоджи направи няколко крачки напред и изрече злорадо:

— Каквото и да правиш, няма измъкване, като те хванат на тясно. Щом не можете да убиете чайка във въздуха, признайте си и се извинете.

— Ако смятах така да постъпя, нямаше да стоя тук и да чакам. Щом няма птици наблизо, ще отсека заради вас нещо друго.

— Какво например?

— Елате само още пет крачки по-наблизо. Ще ви покажа.

Тоджи се приближи, мърморейки:

— Какво пак сте намислили?

— Дайте ми само да използвам главата ви — главата, с която ме предизвикахте да докажа, че не се хваля напразно. Като помисли човек, по-оправдано би било да отсека нея, вместо да убивам невинни чайки.

— Да не полудяхте? — изкрещя Тоджи.

Главата му по навик се сниши, защото в този миг младежът изтегли сабята си от ножницата и си послужи с нея. Движението беше толкова бързо, сякаш дългата три лакти сабя не беше по-голяма от игла.

— К-к-какво? — запъна се Тоджи, като се олюля назад и се хвана с ръце за яката.

За щастие главата му си бе на мястото и доколкото можеше да се прецени, беше невредим.

— Сега разбрахте ли? — попита младежът, обърна му гръб и се отдалечи между купчините багаж.

Тоджи беше вече почервенял от срам, когато видя на едно напечено от слънцето място на палубата необичаен предмет, нещо като четчица. Кошмарна мисъл премина през ума му и той попипа с ръка темето си. Перчемът му го нямаше! Неговият скъпоценен перчем — гордост и радост за всеки самурай! С ужасена физиономия той поглади темето си и установи, че лентата, която прихващаше косата му отзад, е развързана. Кичурите свободно се вееха.

— Копелето му!

Сърцето му преливаше от невъздържан гняв. Сега му стана ясно — даже по-ясно от необходимото, — че младежът нито лъже, нито се превъзнася напразно. Макар и млад, той беше невероятен майстор на сабята. Тоджи бе изумен, че някой на такава възраст може да е толкова добър, но едно беше чувството на уважение в мислите му, а съвсем друго — жлъчта в душата.

Като вдигна глава и погледна към носа, той видя, че младежът се е върнал на своето предишно място и търси нещо на палубата. Очевидно не очакваше нападение и Тоджи усети, че сега е мигът да си отмъсти. Като си плю на ръцете, той стисна здраво сабята си и се запромъква откъм гърба на причинителя на неговия срам. Не беше убеден, че е дотолкова добър, та да свали перчема, без да падне и главата, но му беше все едно. Надут и зачервен, дишайки тежко, той се приготви да нанесе решаващия удар. В този миг между търговците картоиграчи настъпи смут.

— Какво става тук? Картите не стигат.

— Че къде ще отидат?

— Я виж там!

— Вече погледнах.

Докато се надвикваха и изтърсваха килима си, един от тях случайно погледна нагоре.

— Там горе! Ето ги при оная маймуна!

Останалите пътници посрещнаха мълчаливо новото развлечение, всички зяпнали към споменатото животинче, което се бе настанило на самия връх на високата тридесет лакти мачта.

— Ха-ха! — изсмя се някой. — Ама че маймуна — как само сви картите.

— Тя ги дъвче.

— Не, прави се, че ги раздава.

Една карта полетя надолу, като се полюшваше във въздуха. Някой от търговците я хвана и каза:

— При нея трябва да са още три или четири.

— Някой да се качи и да ги вземе! Не можем да играем без тях.

— Никой няма да се покатери.

— А капитанът?

— Сигурно би могъл, ако поиска.

— Да му предложим малко пари и ще го направи.

Капитанът чу предложението, съгласи се и взе парите, но явно чувстваше, че като началник на кораба първо трябва да установи кой е отговорен за произшествието. Покачен върху една купчина от товара, той се обърна към пътниците:

— Чия всъщност е тая маймуна? Моля собственика да излезе напред.

Никой не каза и дума, но няколко души, които знаеха, че маймунката е на хубавия младеж, отправиха към него очаквателни погледи. Капитанът също знаеше и раздразнението му нарасна, когато младежът не отговори. Повишавайки още повече глас, той каза:

— Тук ли е собственикът?… Ако маймуната не е на никой, аз ще се погрижа за нея, но после не искам каквито и да било оплаквания.

Притежателят на животното се беше облегнал на някакъв багаж, очевидно дълбоко замислен. Някои пътници почнаха да си шепнат неодобрително; капитанът го изгледа свирепо. Картоиграчите роптаеха неприязнено, а други почнаха да питат глухоням ли е младежът или е просто безочлив. Той обаче само малко се извърна настрана и се държеше така, сякаш нищо не се е случило. Капитанът заговори отново:

— Излиза, че на маймуните им е еднакво добре и на суша, и по вода. Както виждате, една успя да ни излъже и нас. Тъй като е ничия, предполагам, че можем да направим с нея, каквото поискаме. Пътниците да ми бъдат свидетели! Като капитан призовах собственика да се обади, но той не го направи. Ако по-късно се оплаче, че не ме е чул, моля да ме подкрепите!

— Свидетели сме ти! — викнаха търговците, които вече бяха на път да получат удар.

Капитанът изчезна надолу по стълбата в трюма. Когато се появи отново, държеше мускет с бавно горящ, вече запален фитил. Никой не се съмняваше, че е готов да го използва. Лицата се обърнаха от капитана към собственика на маймунката.

А в това време животинчето безкрайно се забавляваше. Високо във въздуха, то си играеше с картите и правеше всичко възможно, за да ядосва хората на палубата. Изведнъж се озъби, изкряска, но изглежда номерата му с това се изчерпваха.

Капитанът вдигна мускета и се прицели. Щом обаче един от търговците го дръпна за ръкава и го подкани да стреля, собственикът извика:

— Капитане, спрете!

Сега дойде ред на капитана да се прави, че не чува. Той натисна спусъка, пътниците се приведоха, запушили с ръце ушите си и от мускета се разнесе силен гръм. Но изстрелът се оказа неточен, високо и встрани. В последния миг младежът беше блъснал цевта и отклонил оръжието от мишената.

Като ревеше ядосано, капитанът сграбчи момъка отпред за дрехата. За малко щеше да увисне на гърдите му, защото макар и здраво сложен, беше нисък в сравнение с красавеца.

— Какво ви става? — извика младежът. — Нима щяхте да застреляте една невинна маймунка с тая ваша играчка?

— Щях.

— Никак не е хубаво това от ваша страна.

— Аз предупредих, че ще стрелям.

— И как точно го направихте?

— Нямате ли очи и уши?

— Замълчете! Аз съм пътник на този кораб. Нещо повече, аз съм самурай. Нима очаквате да отговарям, когато един прост капитан се изправя пред своите гости и се разпорежда, все едно им е господар и учител?

— Не ставайте нагъл! Повторих предупреждението си три пъти. Не може да не сте чул. Дори и да не ви се е понравил начина, по който го казах, можехте да проявите някаква загриженост към хората, които вашата маймуна притеснява.

— Кои хора? А, имате предвид тая тайфа търговци, които играеха комар зад завесата ли?

— Внимавайте какви ги говорите! Те плащат три пъти повече от другите.

— Това с нищо не ги прави по-различни — долни, безотговорни хора, които подмятат златото си пред очите на всички, пият саке и се държат така, сякаш корабът е техен. Наблюдавах ги и те изобщо не ми допадат. Какво от това, че маймунката избягала с техните карти? Не съм я накарал аз. Тя само им подражаваше в нещата, които вършат. Няма за какво да се извинявам.

Младежът остро изгледа богатите търговци и високо и язвително се изсмя насреща им.

Раковината на забравата

Беше вечер, когато корабът влезе в пристанището Кидзугава, където го посрещна вездесъщата миризма на риба. Червеникави светлини блещукаха на брега, а бученето на вълните присъстваше като неизменен фон. Малко по малко високите гласове, долитащи от кораба и онези, които идваха от брега, се сляха. Водата се покри с бяла пяна, разплискана от спускането на котвата; хвърлиха въжетата и нагласиха мостика за слизане.

Въздухът екна от суетнята на възбудени викове.

— На борда ли е синът на свещеника от храма Сумиоки?

— Има ли тук някой бързоходец?

— Учителю, ето ни, тук сме!

По кея към кораба се люшнаха като вълна хартиени фенери с изписани имената на различни странноприемници, докато предлагащите услугите си се надпреварваха в привличането на посетители.

— Някой за хана Кашивая?

Младият мъж с маймунката на рамо си запробива път през тълпата.

— Елате при нас, господине — нищо няма да вземем за маймунката.

— Ние сме точно срещу храма Сумийоши. Чудесно място за поклонници. Ще имате чудна стая с чуден изглед.

Никой не беше дошъл да посрещне младежа. Той тръгна напряко през кея, без да обръща внимание на викачите или на някой друг.

— Този за какъв се мисли? — измърмори един от пътниците. — Само защото малко по-добре се справя със сабята!

— Ако не бях просто обикновен гражданин, нямаше да се измъкне без бой.

— О, я по-спокойно! Остави ги воините да си мислят, че няма по-добри от тях. Щастливи са, щом има пред кого да се перчат. За нас, гражданите, важното е да ги оставим да късат цветята, докато ние обираме плодовете. Защо да се разстройваме от днешното дребно произшествие?

Като си говореха в тоя дух, търговците следяха купчините им с багаж да бъдат събрани както трябва и после разтоварени на брега, където бяха посрещнати от рояци хора, фенери и превозни средства. Те самите до един бяха заобиколени от по няколко грижовни жени.

Последен от кораба слезе Гион Тоджи, чието лице имаше израз на крайно смущение. През целия си живот не беше прекарвал по-напрегнат ден. Главата му беше грижливо завита с кърпа, за да прикрие унизителната загуба на перчема, но това с нищо не прикриваше свъсените му вежди и сбърчените устни.

— Тоджи! Ето ме! — извика Око.

Въпреки че кърпа покриваше и нейната глава, лицето й беше останало изложено на студения вятър при чакането и бръчките й прозираха през пудрата, предназначена да ги скрие.

— Око! Значи дойде все пак.

— Нима не ме очакваше? Нали ми изпрати писмо да те посрещна тук.

— Да, но мислех, че може да не го получиш навреме.

— Случило ли се е нещо? Виждаш ми се разтревожен.

— А, дреболия. Лека морска болест. Хайде, да вървим към Сумийоши да си намерим прилична странноприемница.

— Ела насам. Поръчах да ни чака паланкин.

— Благодаря. Запазила ли си стая за нас?

— Да. Всички чакат в странноприемницата.

Тоджи остана с втрещено изражение.

— Всички ли? Какви ги говориш? Мислех само ние двамата да прекараме няколко приятни дни тук в някое тихо кътче. Ако там е препълнено с хора, аз не отивам.

Отказвайки се от носилката, той сърдито закрачи напред. Щом Око се опита да му обясни, я прекъсна и я нарече глупачка. Целият насъбран на кораба гняв избухна.

— Ще се настаня някъде сам! — заяви той. — Освободи паланкина! Как може да си толкова глупава? Ти въобще не ме разбираш.

Издърпа ръкава си от пръстите й и забърза напред.

Бяха на крайбрежния пазар за риба. Навсякъде беше затворено и разпилените по улицата люспи лъщяха като миниатюрни сребристи раковини. Тъй като наоколо нямаше жива душа да ги види, Око улови Тоджи в прегръдките си и се опита да го успокои.

— Пусни ме! — викна той.

— Ако отидеш някъде сам, другите ще помислят, че нещо не е наред.

— Да мислят каквото си щат.

— О, не говори така! — помоли тя.

Хладната й буза се притисна до неговата. Цялото му същество се проникна от сладникавия аромат на пудрата и косата й. Гневът и разочарованието постепенно се уталожиха.

— Моля те — настояваше Око.

— Само дето съм толкова разочарован — обясни Тоджи.

— Знам, но и друг път ще можем да бъдем заедно.

— Но тези два-три дни с теб аз наистина ги очаквах с нетърпение.

— Разбирам.

— След като разбираш, защо влачиш със себе си толкова хора? Това е защото чувствата ни един към друг са различни.

— Пак започваш същото — упрекна го Око, загледана напред с израз сякаш всеки миг ще се разплаче.

Но вместо да се разхлипа, тя повторно се опита да го накара да изслуша обясненията й. Когато пристигнал бързоходецът с писмо от Тоджи, тя разбира се, възнамерявала да тръгне сама за Осака, но както се случва, същата вечер Сеиджуро дошъл в „Йомоги“ с шест-седем от учениците си и Акеми се изпуснала, че Тоджи пристига. За нула време мъжете решили всички да придружат Око в Осака и да вземат и Акеми. И така, отседналата в Сумийоши дружина наброявала десет души.

Тоджи трябваше да признае, че при създалите се обстоятелства Око не е имала голям избор, но това с нищо не подобри унилото му настроение. Явно този ден изобщо не му вървеше, а и беше сигурен, че най-лошото тепърва предстои. Първият очакван въпрос щеше да се отнася за това какво е постигнал в своето начинание и на него му беше неприятно да им съобщи лошите новини. Неизмеримо повече го ужасяваше мигът, в който ще трябва да махне кърпата от главата си. Как изобщо би могъл да обясни липсата на своя перчем? Накрая разбра, че няма изход и се остави на волята на съдбата.

— Е, добре — каза. — Ще дойда с теб. Накарай ги да докарат паланкина.

— О, толкова съм щастлива! — изгука Око и се обърна към пристанището.

В странноприемницата Сеиджуро и останалите са бяха изкъпали и удобно увити в предоставяните на гостите памучно подплатени кимона, се бяха разположили да чакат завръщането на Тоджи и Око. Когато след известно време тях още ги нямаше, някой се обади:

— Онези двамата рано или късно ще дойдат. Няма смисъл да седим тук и да бездействаме.

Естественото следствие от това изявление беше поръчването на саке. Отначало пийваха колкото да минава времето, но скоро краката започнаха да се протягат по-удобно, а чашите да се надигат по-често. Не след дълго всички почти бяха забравили за Тоджи и Око.

— Няма ли някакви певици в Сумийоши?

— Виж, това е добро хрумване! Защо не поканим три-четири хубави момичета?

Сеиджуро имаше колеблив вид, докато някой не предложи той и Акеми да се оттеглят в друга стая, където ще е по-тихо. Не особено деликатният ход да се отърват от него предизвика на лицето му тъжна усмивка, но независимо от това остана доволен, че напуска. Много по-приятно би било да остане насаме с Акеми в стая с топло котацу, отколкото да се налива заедно с тази шайка грубияни. Щом той излезе от стаята, веселбата продължи с пълна сила и скоро няколко певици от рода на познатите тук като „гордостта на Тосамагава“ се появиха в градината пред тяхната стая. Флейтите и шамисенът им бяха стари, долнокачествени и очукани от употреба.

— Защо вдигате толкова шум? — попита закачливо една от жените. — Да пиете ли сте дошли или да правите сбиване?

Мъжът, който си беше присвоил ролята на главатар, викна в отговор:

— Не задавайте глупави въпроси. Никой не плаща, за да се бие! Поканихме ви, да пийнем и да се позабавляваме.

— Добре — отвърна тактично момичето. — Радвам се да чуя това, обаче искам да сте малко по-тихи.

— Щом толкова държите, така да бъде! Хайде да попеем малко песни.

Съобразявайки се с дамското присъствие, няколкото космати прасци се дръпнаха под полите на кимоната и няколко тела промениха положението си от водоравно на отвесно. Музиката започна, настроението се повиши и веселието набра ход. То беше в самия си разгар, когато влезе млада прислужница и съобщи, че пристигналият с кораба от Шикоку мъж е дошъл със своята придружителка.

— Какво каза тя? Някой идва ли?

— Да, каза, че идвал някой си Тоджи.

— Чудесно! Великолепно! Добрият стар Тоджи идва… Кой всъщност е тоя Тоджи?

Влизането на Тоджи и Око ни най-малко не прекъсна заниманието им — те едва ли бяха забелязани. Убеден, че събирането е изцяло заради него, Тоджи остана възмутен.

Той извика обратно прислужницата, която ги беше въвела и помоли да го заведе в стаята на Сеиджуро. Но като тръгваха по коридора, главатарят, олюляващ се и вонящ на саке, се хвърли на врата на Тоджи.

— Хей, Тоджи! — изломоти той. — Току-що се връщаш, а? Сигурно вече си се позабавлявал някъде с Око, докато ние седяхме тук и те чакахме. Това не е честно.

Тоджи неуспешно опита да се откопчи от него. Мъжът насила го задърпа към стаята. Междувременно той настъпи един-два подноса, ритна няколко съда със саке, после падна на пода, като повлече и Тоджи със себе си.

— Кърпата ми! — възкликна Тоджи.

Вдигна ръка към главата си, но твърде късно. При падането онзи беше сграбчил кърпата и сега я държеше в ръка. С общ възглас всички очи се обърнаха право към мястото, където трябваше да се намира възелът от косата на Тоджи.

— Какво е станало с главата ти?

— Ха-ха-ха! Ама че прическа!

— Кой ти я направи?

Плътна руменина заля лицето на Тоджи. Като грабна кърпата и си я сложи отново, той избъбри:

— А, това ли? Нищо, имах цирей.

Всички до един се превиваха от смях.

— Донесъл си цирей за спомен!

— Скрий гадната пришка!

— Не ни разправяй, ами направо я покажи!

От плоските шеги беше ясно, че нито един не вярваше на Тоджи, но разпивката продължи и никой не добави нещо повече по въпроса.

На следващата сутрин положението беше коренно различно. В десет часа същата група беше събрана на морския бряг зад странноприемницата, този път всички трезви и заети с много сериозно съвещание. Седяха в кръг — с изправени рамене, други със скръстени ръце, но всички с мрачно изражение.

— Както и да го погледнеш, все лошо.

— Въпросът е дали е вярно.

— Чух го със собствените си уши. Да не би да твърдите, че съм лъжец?

— Не можем да го отминем без да направим нищо. Тук е заложена честта на училището Йошиока. Трябва да действаме.

— Разбира се, но какво да направим?

— Още не е късно. Ще намерим мъжа с маймунката и ще отсечем неговия възел. Ще му покажем, че не става дума само за гордостта на Гион Тоджи. Касае се за достойнството на цялото училище Йошиока! Някакви възражения?

Пияният главатар от предишната нощ сега се беше превърнал в неустрашим пълководец, призоваващ своите хора на бой.

След събуждането си мъжете бяха поръчали да им затоплят банята, за да им мине махмурлукът. Докато бяха вътре, влезе и един търговец. Без да знае кои са, той им разказа какво се беше случило на кораба предния ден. Представи им комичната случка с отрязването на възела и приключи историята си с думите, че „самураят дето му отрязаха косата, заяви, че е пръв ученик на рода Йошиока в Киото. Мога само да кажа, че ако наистина е такъв, то училището Йошиока трябва да е във възможно най-лошо състояние“.

Бързо изтрезнели, учениците от Йошиока тръгнаха да търсят своя провинил се другар, за да го разпитат за произшествието. Скоро разбраха, че той е станал рано, разменил няколко думи със Сеиджуро и веднага след закуска заминал с Око за Киото. Това потвърди, че разказаното е по същество вярно, но вместо да тормозят малодушния Тоджи, мъжете решиха, че по-умно би било да намерят неизвестния младеж с маймунката и да защитят честта на името Йошиока.

След като на своя крайбрежен военен съвет съставиха план, сега те се изправиха, изтърсиха пясъка от кимоната си и се хвърлиха в действие.

Наблизо Акеми с голи крака си играеше до самата вода, събираше една по една раковини и после почти веднага ги захвърляше. Въпреки че беше зима, слънцето грееше топло и мирис на море се надигаше от пяната на разбиващите се вълни, които като гирлянди от бели рози се разстилаха докъдето поглед стига.

Акеми се ококори любопитно, като видя всички мъже от Йошиока да се разбягват почти незабавно в различни посоки с проблясващи във въздуха върхове на ножниците. Когато последният от тях мина край нея, тя му извика:

— Къде тръгнахте всички?

— А, ти ли си? — каза той. — Защо не дойдеш да търсиш с мен? Всеки трябва да покрие определена част от града.

— Какво търсите?

— Някакъв млад самурай с дълъг перчем. Носи маймунка.

— Какво е направил?

— Нещо, което, ако не действаме бързо, ще опетни името на Младия учител.

Разказа й какво се е случило, но не успя да събуди и най-малък интерес.

— Какви хора сте — все налитате на бой! — възкликна тя неодобрително.

— Не че на нас ни се ще да се бием, но ако оставим да му се размине, това ще посрами училището, най-голямото средище по бойни изкуства в страната.

— И какво от това?

— Ти да не си луда?

— Вие, мъжете, си губите времето да тичате за най-големи глупости.

Той я погледна накриво с подозрение.

— А ти какво правиш тук навън през цялото това време?

— Аз ли? — тя хвърли поглед към хубавия пясък в нозете си и каза: — Търся раковини.

— Че защо ти трябва да ги търсиш? Наоколо има милиони от тях. Тъкмо пример за теб — жените си губят времето много по-безсмислено от мъжете.

— Аз търся един много особен вид раковина. Нарича се раковината на забравата.

— О? И съществува ли изобщо такава раковина?

— Да, но казват, че може да се открие само тук, на брега при Сумийоши.

— Хубаво, но се обзалагам, че няма такова нещо.

— Има, и още как! Ако не вярваш, ела с мен. Ще ти покажа.

Противно на желанието му тя обърна младежа към ред борове и му посочи един камък, на който бяха издълбани древни стихове.

Само да имах време,

щях да я намеря на брега

при Сумийоши — там,

където, казват, са я виждали

— таз раковина, дето носи,

забвение за любовта.

— Видя ли? — попита гордо Акеми. — Какво по-голямо доказателство от това искаш?

— Но това е само предание, една от тези безполезни измислици, дето ги казват в поезията.

— Но в Сумийоши има и цветя, които те карат да забравиш, и вода също.

— Добре, да предположим, че наистина съществува. Какво вълшебство ще направи?

— Много просто. Ако сложиш една в обито или в ръкава си, можеш да забравиш всичко.

Самураят се засмя.

— Значи искаш да станеш още по-разсеяна от сега?

— Да. Бих искала да забравя всичко. Има неща, които не мога да забравя, затова съм нещастна денем и лежа будна нощем. Ето защо я търся. Защо не останеш да ми помогнеш?

— Сега не е време за детски игри! — каза строго самураят, после, сетил се внезапно за своя дълг, изчезна припряно.

Когато беше тъжна, Акеми често си мислеше, че грижите й щяха да изчезнат, стига само да забрави миналото и да се наслаждава на настоящето. Точно сега се колебаеше дали да съхрани няколко скъпи за нея спомена или да ги хвърли в морето. Ако наистина съществува такова нещо като раковината на забравата, не би я взела за самата себе си, реши тя, а би я пъхнала в ръкава на Сеиджуро.

Въздъхна, представяйки си колко хубав би бил животът, ако той просто забрави всичко, свързано с нея. Само мисълта за него караше сърцето й да изстине. Склонна беше да мисли, че той съществува с едничката цел да погуби нейната младост.

Когато й досаждаше с ласкателни изявления за любовта си, тя се утешаваше с мисли за Мусаши. Но въпреки че присъствието на Мусаши в сърцето й понякога се явяваше спасение, често то ставаше и причина за нейното нещастие, защото я караше да копнее за бягство в убежището на един свят от мечти. Все пак тя се въздържаше да се отдаде изцяло на въображението, понеже знаеше, че е възможно Мусаши напълно да е забравил за нея.

„Ех, ако имаше начин да заличи лицето му от паметта си!“, мислеше си.

Синята вода на Вътрешното море изведнъж й се стори примамлива. Вторачена в нея, тя се изплаши. Колко лесно би било да се хвърли право навътре и да изчезне.

Майка й нямаше представа, че Акеми таи такива отчаяни мисли, какво оставаше пък за Сеиджуро. Всички около нея я смятаха за много щастливо създание, може би малко вятърничаво. Намираха, че е като пъпка, още твърде далече от разцъфването си, за да може изобщо да приеме любовта на мъж.

За Акеми майка й и мъжете, които посещаваха чайната, бяха нещо външно за съкровената й същност. В тяхно присъствие тя се шегуваше и се смееше, дрънчеше със звънчето си, мръщеше се според обстоятелствата, но щом останеше сама, въздишките й бяха угрижени и мрачни.

Един слуга от странноприемницата прекъсна нейните мисли. Като я забеляза до каменния надпис, той дотича и каза:

— Млада госпожице, къде бяхте толкова време? Младият господар ви търсеше и започна да се тревожи.

Върнала се в хана, Акеми завари Сеиджуро съвсем сам да топли ръцете си под един червен юрган, метнат над котацуто. В стаята беше тихо, а в градината ветрецът шумолеше сред изсъхналите борове.

— Да не си била навън в тоя студ? — попита той.

— Какво искаш да кажеш? Не мисля, че е студено. На брега е много слънчево.

— Ти какво прави?

— Търсих раковини.

— Държиш се като дете.

— Аз съм си дете.

— Колко години ще навършиш на следващия си рожден ден?

— Няма значение. Още съм дете. Какво лошо има в това?

— Има много лошо в това. Би трябвало да помислиш какво е решила да направи с теб майка ти.

— Майка ми ли? Тя не мисли за мен. Убедена е, че самата тя е още млада.

— Седни тук.

— Не искам. Става ми горещо. Не се ли сещаш, още съм млада.

— Акеми! — Той стисна китката й и я дръпна към себе си. — Днес тук няма никой друг. Майка ти беше достатъчно внимателна да се върне в Киото.

Акеми погледна горящите очи на Сеиджуро; тялото й се вцепени. Несъзнателно опита да се отдръпне, но той здраво я бе хванал за китката.

— Защо се опитваш да избягаш? — попита с укор.

— Не се опитвам да избягам.

— Сега тук няма никой. Това е чудесна възможност, нали, Акеми?

— За какво?

— Недей се инати! Виждаме се близо година. Знаеш чувствата ми към теб. Око отдавна даде разрешението си. Казва, че не се предаваш, защото аз не подхождам правилно. Затова днес нека…

— Престани! Пусни ми ръката! Пусни ме, ти казвам! — Акеми изведнъж се преви и наведе глава от смущение. — Няма да ме имаш, каквото и да става! Спри! Остави ме!

Въпреки че ръката й се беше зачервила от хватката му, той отказваше да я пусне, а момичето едва ли беше достатъчно силно да се противопостави на бойните похвати на школата Кьохачи. Сеиджуро днес беше по-различен от обикновено. Той често търсеше утеха и успокоение в сакето, но днес не беше пил нищо.

— Защо се отнасяш така с мен, Акеми? Опитваш се да ме унизиш ли?

— Не желая да говоря за това! Ако не ме пуснеш да си вървя, ще викам!

— Викай колкото искаш! Никой няма да те чуе. Главната сграда е много далеч, а и бездруго аз им казах да не ни безпокоят.

— Искам да си тръгна.

— Няма да ти позволя.

— Тялото ми не ти принадлежи!

— Така ли мислиш? По-добре питай майка си за това! Със сигурност достатъчно й платих за него.

— Е, майка ми може и да ме е продала, но аз не се продавам! Най-вече пък на човек, когото презирам повече от самата смърт.

— Как смееш! — викна Сеиджуро и хвърли червения юрган върху главата й.

Акеми изкрещя с пълна сила.

— Викай, кучко такава! Викай колкото искаш! Никой няма да дойде.

Бледата светлина на слънцето се преливаше върху шоджито с неспокойните сенки на боровете, сякаш нищо не се е случило. Навън всичко беше тихо, освен далечното плискане на вълните и чуруликането на птиците.

Дълбоко мълчание последва заглушените ридания на Акеми. След известно време Сеиджуро се появи във външния коридор с мъртвешки бледо лице, като държеше с дясната си ръка лявата, която беше издраскана и кървеше.

Не след дълго вратата отново се отвори с трясък и изникна Акеми. С вик на изненада Сеиджуро, сега вече с превързана с кърпа ръка, посегна да я спре, но закъсня. Полуобезумялото момиче избяга светкавично.

Лицето на Сеиджуро тревожно се изкриви, но той не я последва, докато пресичаше градината и влизаше в другата част на странноприемницата. След миг устните му се разтегнаха в крива усмивка на дълбоко удовлетворение.

Геройска смърт

— Чичо Гон!

— Какво?

— Уморен ли си?

— Да, малко.

— Така си и мислех. Аз съм на път да се откажа. Но нали това светилище има великолепни сгради? Кажи, не е ли това портокаловото дърво, известно като тайното дърво на Вакамия Хачиман?

— Така изглежда.

— Смята се, че е било в първия от осемдесетте корабни товара налог, изпратен от царя на Сила на императрица Джингу, когато тя завладяла Корея.

— Погледни там — Обора на свещените коне! Не е ли това хубаво животно? Без съмнение ще спечели на годишното конно надбягване в Камо.

— За белия ли говориш?

— Да. Хм-м, какво пише на табелата?

— Пише, че ако свариш зърната, използвани за зоб на конете и изпиеш кашата, ще те предпази от това да плачеш или да скърцаш със зъби насън. Искаш ли малко?

Чичо Гон се засмя.

— Не ставай глупава. — Обърна се и попита: — Къде изчезна Матахачи?

— Май се е запилял нанякъде.

— А, ето го там, седи край сцената за свещени танци.

Старата госпожа вдигна ръка и викна на сина си.

— Ако продължим нататък, можем да видим първата Велика Тории[1], но нека първо отидем до Високия фенер.

Матахачи мързеливо ги последва. Откакто майка му го хвана за яката в Осака, той беше с тях през цялото време, все вървеше и вървеше.

Търпението му беше започнало да се изчерпва. Пет или десет дни обикаляне на забележителностите би могло да се преживее, но се ужасяваше при мисълта да ги придружава, докато постигнат своето отмъщение. Отначало се опита да ги убеди, че по-добре ще е той сам да тръгне да търси Мусаши. Майка му не искаше и да чуе.

— Скоро ще бъде Нова година — изтъкна тя, — и аз искам да я посрещнеш с мен. Дълго време не сме празнували заедно Нова година и това може да е последната ни възможност.

Макар да знаеше, че не може да й откаже, Матахачи беше решил да ги остави няколко дни след началото на Новата година. Осуги и чичо Гон, вероятно от страх, че не им остава дълго да живеят, така бяха погълнати от религията, че спираха при всяко възможно светилище или храм, като оставяха дарове и дълго се молеха на боговете. Почти целия днешен ден прекараха в светилището Сумийоши.

Матахачи, умиращ от скука, влачеше крака и се мусеше.

— Не можеш ли да ходиш по-бързо? — попита със сприхав глас Осуги.

Крачката на Матахачи не се измени. Толкова раздразнен от майка си, колкото и тя от него, той промърмори:

— Първо препирате, после ме карате да чакам! Бързай и чакай, бързай и чакай!

— Какво да правя със син като теб? Щом дойде на свещено място, човек би трябвало да спре и да се помоли на боговете. Никога не съм те видяла да се поклониш пред който и да е бог или Буда и помни ми думите — ще дойде време да съжаляваш за това. Между другото, ако се молеше с нас, нямаше да ти се налага да чакаш толкова дълго.

— Каква досада! — измърмори Матахачи.

— Кой е досаден? — викна възмутена Осуги.

През първите два-три дни всичко между тях вървеше като по мед и масло, но щом отново свикна с майка си, Матахачи почна да оспорва всичко, което тя върши или говори и да й се подиграва при всяка възможност. Когато се свечеряваше и се връщаха в странноприемницата, тя го караше да седне пред нея и му теглеше по една проповед, която още повече разваляше настроението му.

„Каква двойка!“, оплака се на себе си чичо Гон и се опита да измисли начин да успокои засегнатото честолюбие на старицата и да възстанови до известна степен спокойствието върху навъсеното лице на племенника си.

Предчувствайки, че се готви поредната проповед, той понечи да я изпревари.

— О! — извика весело, — стори ми се, че помирисах нещо хубаво! В чайната на плажа продават миди на скара. Хайде да спрем да похапнем.

Нито майката, нито синът показаха голямо въодушевление, но чичо Гон успя да ги поведе към крайбрежната гостилница, закрита с тънки тръстикови сенници. Докато другите двама седнаха удобно отвън на плажа, той влезе вътре и се върна с малко саке.

Предложи чаша на Осуги и добродушно отбеляза:

— Това ще поразведри Матахачи малко. Може би си прекалено строга към него.

Осуги се извърна и отсече:

— Нищо не искам да пия.

Хванат в собственият си капан, чичо Гон предложи чашата на Матахачи, който макар и още кисел, възможно най-бързо се зае един след друг да опразни три съда, като отлично знаеше, че това ще вбеси майка му. Когато помоли чичо Гон за четвърти, Осуги не можа да издържи.

— Пи достатъчно! — смъмри го тя. — Не сме на излет, нито сме дошли тук да се напиваме! Ти също внимавай, чичо Гон! По-стар си от Матахачи и би трябвало да си по-разсъдлив.

Чичо Гон, огорчен така, сякаш само той беше пил, се опита да прикрие лицето си, потривайки го с ръце.

— Да, съвсем права си — каза той кротко.

Стана и направи няколко крачки. После работата стана сериозна, защото Матахачи беше докоснал най-болното място на страстното, макар и неустойчиво Осугино чувство за майчинска любов и загриженост и тя не беше в състояние да изчака прибирането им в странноприемницата. Гневно се нахвърли върху него, без да я е грижа дали слушат други хора. Матахачи я гледаше втренчено с израз на непокорство, докато млъкна.

— Добре — каза той. — Разбирам, че гледаш на мен като на неблагодарен пройдоха без чувство за собствено достойнство. Така ли е?

— Да! Направил ли си досега нещо, което да показва чувство на гордост и самоуважение?

— Е, не съм толкова пропаднал, колкото изглежда си мислиш, но не би имало начин да го разбереш.

— О, не бих могла, така ли? Никой не познава едно дете по-добре от неговите родители. И аз мисля, че денят, в който се роди ти, беше лош ден за рода Хониден!

— Само почакай и ще видиш! Още съм млад. Един ден, когато ще си умряла и погребана, ще съжаляваш, че си казала това.

— Ха! Дано да е така, но се съмнявам, че ще стане и след сто години. Толкова е тъжно, като си помислиш.

— Добре, щом се чувстваш толкова непоносимо тъжна, че имаш син като мен, няма голяма полза да се бавя повече тук. Аз си отивам!

Кипнал от яд, той стана и тръгна с големи, решителни крачки.

Стресната, старицата се опита да го извика обратно с жално треперлив глас. Матахачи не й обърна внимание. Чичо Гон, който можеше да се затича и да се опита да го спре, не мръдна, взрян по посока към морето. Очевидно умът му беше зает с други мисли.

Осуги стана, после пак седна.

— Не се мъчи да го спреш — каза тя без нужда на чичо Гон. — Няма смисъл.

Чичо Гон се обърна към нея, но вместо да й отговори, каза:

— Онова момиче там се държи много странно. Я почакай!

Думите още не бяха излезли от устата му, когато захвърли шапката си под стряхата на гостилницата и като стрела се спусна към водата.

— Безумец! — вика Осуги. — Къде отиваш? Матахачи ни…

Тя тръгна след него, но на около двайсет разкрача от гостилницата се спъна в купчина водорасли и се просна по очи. Мърморейки сърдито, Осуги се изправи с лице и рамене, целите в пясък. Като зърна отново чичо Гон, очите й щяха да изскочат от орбитите си.

— Ах ти, стари глупако! Къде си тръгнал? Да не си си изгубил ума? — кресна.

Бе толкова развълнувана, че изглеждаше, все едно самата тя е луда. Затича се с все сила по стъпките на чичо Гон. Но твърде късно — той вече беше нагазил до колене и продължаваше навътре.

Облян с бели пръски, имаше вид почти на изпаднал в унес. Още по-навътре някакво младо момиче трескаво си проправяше път към дълбоките води. Когато той я забеляза за първи път, беше застанала в сянката на боровете, взряна с празен поглед в морето, после изведнъж се засили през пясъка към водата, а черната й коса се развяваше зад нея. Сега водата й стигаше до кръста и тя бързо се приближаваше към границата, откъдето дъното рязко пропадаше.

Щом я наближи, чичо Гон неистово извика, но момичето продължи. Внезапно тялото й изчезна, оставяйки кръгове на повърхността.

— Лудо дете! — викна чичо Гон. — Решила си да се убиеш ли?

И той сам потъна под повърхността с бълбукане. Осуги тичаше напред-назад по края на водата. Когато видя двамата да изчезват, виковете й се обърнаха на пронизителни писъци за помощ.

Като размахваше ръце, тичаше и се препъваше, тя заповядваше на хората на плажа да ги спасят, сякаш те са причина за нещастието.

— Спасете ги, безумци такива! Бързо или ще се удавят.

Няколко минути по-късно рибари изнесоха телата и ги положиха на пясъка.

— Самоубийство от любов? — попита един.

— Шегуваш ли се? — отвърна му засмян друг.

Чичо Гон беше хванал обито на момичето и още го държеше, но и той, и тя не дишаха. Девойката представляваше странна гледка — въпреки че косата й беше объркана и сплъстена, пудрата и червилото й не се бяха отмили и тя изглеждаше като жива. Зъбите й още прехапваха долната устна, но розовата й уста сякаш се смееше.

— Виждал съм я някъде преди — обади се някой. — Не е ли тя момичето, което търсеше раковини одеве по брега?

— Да, точно така! Беше отседнала там, в оная странноприемница.

Откъм хана вече се приближаваха четирима-петима мъже. Сред тях беше Сеиджуро, който задъхано си пробиваше път през тълпата.

— Акеми! — извика той. Лицето му пребледня, но остана съвършено неподвижен.

— Приятелка ли ви е? — попита един от рибарите.

— Д-д-да.

— По-добре бързо се помъчете да изкарате водата от нея.

— Можем ли да я спасим?

— Не, ако само стоите така и зяпате!

Рибарите откопчиха хватката на чичо Гон, положиха телата едно до друго и започнаха да ги натискат по корема и да ги удрят по гърба. Акеми доста скоро възстанови дишането си и Сеиджуро, нетърпелив да се отърве от погледите на свидетелите, накара мъжете от странноприемницата да я отнесат.

— Чичо Гон! Чичо Гон!

Осуги беше долепила уста до ухото на стареца и през сълзи го викаше.

Акеми се върна към живот, защото беше млада, но чичо Гон… не само беше стар, но и когато тръгна да я спасява, беше погълнал значително количество саке. Дъхът му бе застинал завинаги и никакви увещания от страна на Осуги не можеха да отворят отново очите му. Рибарите се отказаха с думите:

— Старецът си отиде.

Осуги спря да плаче за малко, колкото да се обърне към тях така, все едно са врагове, а не хора, опитващи се да помогнат.

— Какво искате да кажете? Защо той да умре, щом това младо момиче беше спасено?

Държеше се, като че е готова да ги нападне не само с думи, а и физически. Разблъска мъжете и твърдо заяви:

— Аз сама ще го съживя! Ще ви покажа.

Залови се с чичо Гон, използвайки всички начини, за които се сещаше.

Нейната решителност просълзи наблюдаващите, някои от които се заеха да й помагат. Без да изрази каквато и да е признателност, тя почна да се разпорежда сякаш с надничари — недоволстваше, че не натискат както трябва, казваше им, че това, което правят, няма да подейства, заповяда да накладат огън и прати хора за лекарство. И всичко това правеше с възможно най-голяма раздразнителност.

За хората на брега тя не беше нито роднина, нито приятел, накрая и най-съчувствено настроените започнаха да се ядосват.

— Откъде се взе тая стара вещица? — измърмори един. — Не може да различи припаднал от мъртвец. Като може да го съживи, оставете я да го направи.

Не след дълго Осуги се оказа сама с трупа. В сгъстяващия се мрак от морето се надигаше мъгла и всичко, което остана от деня, беше ивица оранжеви облаци на хоризонта. След като стъкми огън и седна до него, тя продължи да държи тялото на чичо Гон близо до себе си.

— Чичо Гон. О, чичо Гон! — стенеше.

Вълните потъмняха. Опитваше се отново и отново да върне топлината в тялото му. Изразът на лицето й сочеше, че очаква всеки миг старият човек да отвори уста и да й проговори. Сдъвка хапчета от кутията за лекарства, която стоеше в неговото оби и после ги сложи устата му. Притегли го към себе си и го залюля.

— Отвори си очите, чичо Гон! — молеше го. — Кажи нещо! Не можеш да си отидеш и да ме оставиш сама. Още не сме убили Мусаши и не сме наказали онази безсрамница Оцу.

В странноприемницата Акеми лежеше, потънала в трескав сън. Когато Сеиджуро се опита да намести пламналата й глава върху възглавницата, тя промълви нещо в унес. Известно време той седя напълно неподвижен до нея, с лице по-бледо от нейното. Сам се измъчваше при вида на страданието, което й причини.

Той беше този, който се нахвърли върху нея с животинска сила, за да удовлетвори собствената си похот. Сега седеше скръбно и вцепенено, тревожеше се за пулса и дишането й и се молеше животът, който за малко я беше напуснал, със сигурност да се върне. За един кратък ден се прояви и като звяр, и като състрадаващ човек. За Сеиджуро, отдаден на крайности, това поведение обаче не изглеждаше неоправдано.

Очите му бяха тъжни, устата му — смирено присвита. Вгледа се в нея и прошепна:

— Опитай да се успокоиш, Акеми. Не съм само аз — повечето мъже са същите… Скоро ще разбереш, макар че трябва да си била потресена от насилието на моята любов.

Доколко тази реч бе предназначена за момичето и доколко целеше да утеши неговия дух, беше трудно да се прецени, но той продължи да говори все същото.

Мракът в стаята беше като мастило. Покритото с хартия шоджи заглушаваше шума на вятъра и вълните.

Акеми се размърда и белите й ръце се подадоха изпод завивките. Щом Сеиджуро се опита да оправи юргана, тя измънка:

— К-кой ден е днес?

— Какво?

— Колко… колко дни… има… до Нова година?

— Само още седем дни от днеска. Дотогава ще се оправиш и ще се върнеш в Киото.

Наведе лицето си към нейното, но тя го отблъсна с дланта на ръката си.

— Спри! Махай се! Не те харесвам!

Той се отдръпна, но полуналудничавите думи се сипеха от устните й.

— Глупак! Звяр!

Сеиджуро седеше мълчаливо.

— Ти си звяр. Аз не… не искам да те погледна.

— Прости ми, Акеми, моля те!

— Махай се! Не ми говори!

Ръката й нервно замахна в тъмното. Сеиджуро тъжно преглътна, но продължи да я гледа.

— Коя… коя дата е?

Този път той не отговори.

— Нова година ли е вече?… Между Нова година и седми… Всеки ден… Каза ще бъде на моста… Вест от Мусаши… Всеки ден… Мостът на улица Годжо… Още толкова време до Нова година… Да се върна в Киото… Ако ида на моста, той ще е там.

— Мусаши ли? — попита смаян Сеиджуро.

Бълнуващото момиче мълчеше.

— Този Мусаши… Миямото Мусаши ли е?

Сеиджуро се вгледа в лицето й, но Акеми не каза нищо повече. Синкавите й клепачи бяха затворени; беше заспала дълбоко.

Сухи борови иглици трополяха по шоджито. Някакъв кон изцвили. Зад преградата се появи светлина и се чу гласът на една от прислужниците:

— Младият учител е тук вътре.

Сеиджуро бързо влезе в съседната стая, като внимателно затвори вратата зад себе си.

— Кой е? — попита той. — Аз съм тук.

— Уеда Рьохей — дойде отговор.

Изцяло облечен за път и покрит с прах, Рьохей влезе и седна. Докато си разменяха поздрави, Сеиджуро се чудеше какво би могло да го доведе тук. Доколкото Рьохей, както и Тоджи, беше един от старшите възпитаници и беше нужен у дома, Сеиджуро никога не би го взел със себе си току-така на излет.

— Защо идвате? Случило ли се е нещо в мое отсъствие? — попита Сеиджуро.

— Да, и трябва да ви помоля веднага да се върнете.

— Какво има?

Щом Рьохей пъхна две ръце в кимоното си и затърси нещо, от съседната стая дойде гласът на Акеми.

— Не те харесвам!… Звяр!… Махни се!

Отчетливо изречените думи бяха изпълнени със страх; всеки би си помислил, че е будна и в истинска опасност. Стреснат, Рьохей попита:

— Кой е там?

— А, това ли? Акеми се разболя, след като дойде тук. Има треска. От време на време по малко бълнува.

— Казвате, това е Акеми?

— Да, но не обръщайте внимание. Искам да чуя защо идвате.

От пояса под кимоното си Рьохей най-накрая извади едно писмо и го връчи на Сеиджуро.

— Ето това е — каза той без повече обяснения, после помести към Сеиджуро лампата, която прислужницата беше оставила.

— Хм-м. От Миямото Мусаши е.

— Да! — отвърна натъртено Рьохей.

— Отваряли ли сте го?

— Да. Обсъдихме с другите и решихме, че може да е важно, затова го отворихме и прочетохме.

Вместо да види сам какво има в писмото, Сеиджуро някак припряно попита:

— Какво пише?

Въпреки че никой не се беше осмелил да отваря пред Сеиджуро дума за Мусаши, този човек бе останал в съзнанието му. При все това почти беше убедил себе си, че никога няма да попадне отново на него. От внезапното пристигане на писмото, веднага след като Акеми беше произнесла името на Мусаши, по гърба му полазиха тръпки.

Рьохей сърдито хапеше устни.

— Най-сетне се случи. Когато миналата пролет си тръгна с големи приказки, бях сигурен, че кракът му никога няма пак да стъпи в Киото, но можеш ли да си представиш какво самомнение? Хайде, виж го! Това е предизвикателство и той има наглостта да го отправи към цялото училище Йошиока и да се подпише със собственото си име. Мисли, че може да ни победи сам всички!

Мусаши не бе написал никакъв обратен адрес, нито нещо в писмото загатваше неговото местонахождение. Не бе забравил обаче обещанието, което даде писмено на Сеиджуро и неговите възпитаници и с това второ писмо жребият беше хвърлен. Обявяваше война на училището Йошиока. Битката беше неизбежна и щеше да се води докрай — такава, в която самураите воюват до смърт, за да защитят честта си и да докажат своята изкусност със сабята. Мусаши залагаше живота си и предизвикваше цялото училище да направи същото. В решителния миг думите и хитростите нямаше да значат много.

Най-опасното за Сеиджуро беше, че още не схващаше този факт. Не разбираше, че идва денят на разплатата и не е време да пропилява времето си в празни удоволствия. Когато писмото пристигна в Киото, някои от най-преданите ученици, възмутени от разпуснатия начин на живот на Младия учител, сърдити зароптаха по повод отсъствието му в такъв решителен миг. Раздразнени от оскърблението на този самотен ронин, те съжаляваха, че Кемпо вече не е между живите. След дълги спорове решиха да обяснят на Сеиджуро положението и да го накарат незабавно да се върне в Киото. Но сега, когато писмото беше донесено, Сеиджуро само го сложи на коленете си и не понечи да го отвори.

— Не мислите ли, че трябва да го прочетете? — попита с видимо раздразнение Рьохей.

— Кое? А, това? — промълви Сеиджуро разсеяно.

Разви писмото и го прочете. Пръстите му неудържимо затрепериха — тръпката бе предизвикана не от острия език и тон на предизвикателство, а от собственото чувство на слабост и уязвимост. Суровите думи, с които го отблъсна Акеми, вече бяха нарушили неговото самообладание и разклатили самурайската му гордост. Никога досега не се беше усещал толкова безсилен.

Посланието на Мусаши беше просто и недвусмислено:

В добро здраве ли сте, откакто Ви писах за последно? Съгласно предишното си обещание, искам да Ви попитам къде, в кой ден и в кой час ще се срещнем. Нямам особени предпочитания и съм съгласен да проведем нашия уречен двубой във време и място, определено от Вас. Моля да оставите знак край моста на улица Годжо, като ми дадете отговора си някъде до седмия ден от новата година.

Вярвам, че както обикновено сте доусъвършенствал Вашето бойно умение. Аз самият смятам, че в някаква малка степен съм напреднал.

Шимен Миямото Мусаши

Сеиджуро пъхна писмото в кимоното си и стана.

— Връщам се веднага в Киото — заяви.

Това беше произнесено не толкова от някаква решителност, а защото чувствата му бяха така объркани, че не можеше и миг повече да издържи стоенето на едно място. Трябваше да се махне и да остави колкото се може по-бързо целия този кошмарен ден зад себе си.

Сред много суматоха повика собственика и го помоли да се грижи за Акеми — поръчение, което човекът прие с неохота въпреки парите, които Сеиджуро настоятелно му даде.

— Взимам твоя кон — каза той кратко на Рьохей.

Като бягащ разбойник се метна на седлото и бързо препусна между тъмните редици дървета, оставяйки Рьохей да го следва в непосилен бяг.

[1] Тории — боядисани в червено ритуални порти, които са разположени в предната част на шинтоистките храмове. — Бел.Dave ↑

„Дългия прът“

— Един с маймунка ли? Да, отби се одеве.

— Видяхте ли накъде отиде?

— Натам, към моста Ноджин. Макар че не мина по него — май влезе при майстора на саби по-надолу.

След кратко съвещание учениците от Йошиока изчезнаха като дим, оставяйки своя осведомител зяпнал от недоумение за какво е цялата тази суматоха.

Въпреки, че работното време на дюкяните покрай Източния ров тъкмо беше приключило, работилницата за саби беше още отворена. Един от мъжете влезе, поговори с чирака и се появи с вик:

— Тема! Той е тръгнал към Тема!

Всички се понесоха натам.

Чиракът каза, че точно когато мислел да спуска кепенците за през нощта, някакъв самурай с дълъг перчем на челото пуснал една маймуна до предната врата, настанил се на един стол и пожелал да види собственика. Като разбрал, че го няма, казал, че иска да му наточат сабята, която обаче бил прекалено ценна, за да бъде поверена на някой друг, освен на самия майстор. Настоял също да види образци от работата на последния.

Чиракът любезно му показал няколко остриета, но като ги разгледал, самураят не изразил нищо друго освен презрение:

— Тук изглежда се занимавате само с обикновени оръжия — сухо казал той. — Не мисля, че ще е разумно да ви давам моето. Прекалено добро е, работа на бидзенски майстор. Наричат го „Дългия прът“. Виждате ли го безупречно е.

С явна гордост го вдигнал нагоре. Чиракът, развеселен от хвалбите на младежа, възразил, че единствените забележителни качества на сабята били нейната дължина и права форма. Самураят, видимо засегнат, рязко станал и поискал да го упътят към пристана на лодките от Тема за Киото.

— Ще дам да оправят сабята ми в столицата — отсякъл. — Всички оръжейни майстори в Осака, които посетих, изглежда се занимават само с боклуци за обикновените пехотинци. Извинете за безпокойството.

Напуснал със студено изражение на лицето.

Разказаното от чирака вбеси още повече учениците като ново доказателство за извънредната самонадеяност на младежа, за която имаха вече създадено мнение. Беше им ясно, че с отсичането на перчема на Гион Тоджи самохвалкото е станал още по-наперен.

— Това е без съмнение нашият човек!

— Пипнахме го сега! Падна ни в ръцете!

Без нито веднъж да спрат да си поемат дъх, мъжете продължиха гонитбата, при все че слънцето залязваше.

— Изпуснахме я! — възкликна един от тях, като приближиха пристана на Тема.

Говореше за последната лодка, отплаваща в края на деня.

— Невъзможно.

— Какво те кара да мислиш, че сме я изпуснали? — попита друг.

— Не виждаш ли? Там долу — каза първият, посочил кея. — Прибират столовете пред чайните. Трябва вече да е отплавала.

Няколко мига останаха заковани като кораби в безветрие.

После, щом разпитаха, разбраха, че самураят наистина се е качил на последното корабче. Придвижването по вода срещу течението в посока Киото беше бавно и те щяха да имат достатъчно време, без дори да бързат, да настигнат лодката на следващата спирка Тойосаки.

Разбрали това, спокойно пиха чай и ядоха оризови питки и евтини сладкиши, преди да поемат с ускорен ход нагоре по пътя покрай брега на реката. Пред тях тя изглеждаше като виеща се в далечината сребърна змия. При сливането си реките Накацу и Тема образуваха по-голямата река Йодо и близо до това разклонение в средата на течението блещукаше светлина.

— Лодката! — извика един от мъжете.

Седмината се въодушевиха и скоро забравиха пронизващия студ. В оголените полета край пътя заскрежени и изсъхнали стръкове папур проблясваха като тънки стоманени саби. Вятърът сякаш носеше лед.

Разстоянието между тях и плаващата светлина се скъси и те доста ясно можаха да видят корабчето. Скоро един от мъжете, без да мисли, извика:

— Хей вие там. Я по-бавно!

— Защо? — чу се от борда.

Недоволни, че са привлекли вниманието върху себе си, спътниците му смъмриха кресльото. Така или иначе щеше да спре на следващия пристан. Същинска глупост беше да дават предварително предупреждение. Но щом вече беше станало, всички се съгласиха, че най-добре да отправят своето искане към пътниците още сега.

— Той е сам и ако не го предизвикаме веднага, може да заподозре нещо, да скочи във водата и да се изплъзне.

Като вървяха успоредно с лодката, те отново се провикнаха към онези на борда. Властен глас, без съмнение на капитана, запита какво желаят.

— Докарай лодката към брега!

— Какво? Да не сте луди! — долетя отговорът, придружен с дрезгав смях.

— Спрете тук!

— За нищо на света!

— Тогава ще ви чакаме на следващия пристан. Имаме малко работа с един младеж при вас. Той е с перчем и с маймуна. В случай че има някакво чувство за чест, кажете му да се покаже. А ако го оставите да избяга, ще ви изкараме всички на брега.

— Капитане, не им отговаряйте! — помоли един от пътниците.

— Каквото и да казват, просто не им обръщайте внимание — посъветва друг. — Да продължим към Моригучи. Там има охрана.

Повечето пътници се бяха скупчили изплашено и снижили глас. Онзи, който преди няколко минути приказваше така самоуверено със самураите на брега, сега стоеше като онемял. Според него, както и според останалите, най-безопасно бе да се държат достатъчно навътре в реката.

Седмината мъже, запретнали ръкави и с ръце върху сабите си, продължаваха да са в крак с лодката. Веднъж спряха и се заслушаха, явно чакайки отговор на своето предизвикателство, но не чуха нищо.

— Глухи ли сте? — изкрещя един от тях. — Казахме ви да накарате оня самохвалко да излезе на перилата.

— За мен ли става дума? — обади се глас от борда.

— Ето го — нагъл, както винаги!

Докато мъжете сочеха с пръст и гледаха право натам, ропотът сред пътниците почна да става подлудяващ. Струваше им се, че мъжете от брега всеки миг могат да скочат на палубата. Младият мъж с дълга сабя стоеше опрян на парапета и от отраженията на лунната светлина зъбите му блестяха като бисери.

— На борда няма никой друг с маймунка, така че предполагам търсите мен. Кои сте вие? Неудачни разбойници? Трупа гладни актьори?

— Още не знаеш с кого говориш, а Маймунчо? Мери си думите, когато се обръщаш към мъже от училището Йошиока!

Докато състезанието по надвикване набираше сила, корабчето приближи бента при Кема, където имаше пристан и навес. Седмината се втурнаха да завардят мястото, но тъкмо стигнали, речният съд спря посред реката и започна да се върти в кръг. Хората от Йошиока направо позеленяха от яд.

— Какво правите?

— Може да чакате, докато съмне!

— Елате или ние ще дойдем при вас.

Заплахите се сипеха без прекъсване, докато предницата на лодката не се насочи към брега. Един глас прогърмя в студения въздух:

— Млъквайте, глупаци! Идвам! По-добре се пригответе да се защитавате.

Въпреки молбите на останалите пътници, младежът бе хванал пръта на лодкаря и караше към пристана. Седемте самураи наобиколиха мястото, където носът щеше да допре брега и наблюдаваха как направляващата лодката фигура нараства с приближаването й. После изведнъж скоростта й нарасна още повече и преди да са усетили, оказа се пред тях. Щом корпусът застърга дъното, отстъпиха назад. Нещо тъмно и закръглено прелетя над тръстиките и се уви около врата на един от мъжете. Още не разбрали, че това е само една маймунка, те без да мислят изтеглиха сабите си и започнаха да нанасят удари в празното въздушно пространство наоколо. После, за да прикрият глупостта си, закрещяха, давайки нетърпеливи заповеди един на друг.

С надежда да останат встрани от свадата, пътниците се бяха скупчили в края на лодката. Неразборията между седмината на брега беше насърчителна, макар и малко озадачаваща, но още никой не се решаваше да заговори. После в миг всички глави се обърнаха и ахнаха при вида на самозвания лодкар, който опря пръта си на дъното и по-леко от маймуна отскочи, за да прелети в дъга над папура към брега.

Това предизвика още по-голям безпорядък. Без да имат време за преподреждане, мъжете от Йошиока един след друг се втурнаха към врага и така в най-голяма степен улесниха защитата му.

Първият от седемте беше вече твърде близо, за да отстъпи, когато схвана глупостта на това движение. В този миг всички бойни умения, които някога беше усвоил, се изпариха. Той можа само да се озъби и да размаха напосоки сабята си.

Красивият младеж, осъзнаващ психологическото си предимство, сякаш порасна на ръст. Дясната му ръка беше зад него, на дръжката на сабята и лакътят му стърчеше над рамото.

— Вие сте от училище Йошиока, нали? Добре. Имам чувството, че ви познавам отпреди. Един от вашите хора беше толкова любезен, че ме остави да отсека възела от косата му. Явно това не ви стига. Да не сте дошли всички за подстригване? Ако е така, със сигурност ще ви услужа. И бездруго скоро ще дам да ми наточат това острие, така че нямам нищо против добре да поработя с него.

Щом изявлението приключи, „Дългия прът“ разцепи първо въздуха и после — сгърчилото се тяло на най-близкия нападател.

Като видяха другаря си убит така лесно, мозъците на останалите се вцепениха. Един по един те заотстъпваха и почнаха да се бутат като търкулнати топки. Възползвайки се от очевидния безпорядък помежду им, техният противник насочи странично сабята си към следващия от тях и му нанесе толкова силен удар, че онзи се преметна през глава и с писък полетя към папура.

Младежът погледна останалите петима, които междувременно се бяха наредили около него като листенцата на цвете. Убедили се, че предишната им тактика беше като детска игра, те се върнаха към положението, от което бяха тръгнали, когато предизвикваха младежа, но този път думите ям отекваха кухо и треперливо.

Накрая със силен боен вик един от мъжете подскочи напред и замахна. Беше сигурен, че е нанесъл удар. В действителност върхът на сабята му подмина целта с цели два лакътя и дъгата му завърши с удар в една скала, при който оръжието шумно иззвъня. Мъжът политна напред и остана съвършено незащитен.

Вместо да убива такава лесна плячка, младежът скочи настрана и замахна към следващия. Докато смъртният вик още се носеше във въздуха, останалите трима си плюха на петите. С кръвожаден крясък младежът застана, хванал с две ръце сабята.

— Страхливци! — извика той. — Върнете се и се бийте! Това ли е училището Йошиока, с което се хвалите? Предизвиквате някой и после бягате! Нищо чудно, че Йошиока вече е посмешище.

За всеки уважаващ себе си самурай подобни обиди щяха да са по-непоносими, отколкото ако го заплюят, но доскорошните преследвачи на младежа бяха твърде погълнати от тичането, за да ги е грижа.

Точно тогава надалеч от дигата се чуха звънчета на кон. Реката и заскреженото поле отразяваха достатъчно светлина и младежът можа да различи фигура на ездач и още една, тичаща отзад. Макар дъхът им да се изпаряваше от ноздрите в мразовития въздух, в бързината си те изглеждаха бяха забравили за студа.

Тримата бягащи самураи едва не се сблъскаха с коня, когато ездачът му грубо дръпна поводите. Като разпозна тримата, Сеиджуро гневно се намръщи:

— Какво правите тук? — изръмжа той. — Накъде тичате?

— Това е… това е Младия учител! — заекна един от тях.

Уеда Рьохей изникна иззад коня и се нахвърли върху им:

— Какво означава това? Трябваше да съпровождате Младия учител, глупаци такива! Сигурно сте били твърде заети с това как да се забъркате в поредната пиянска свада.

Стреснати, но основателно засегнати, тримата изплюха камъчето. Разказаха цялата история за това, как без да имат нищо общо с пиянски свади, са защитавали честта на училището Йошиока и на техния учител и как пострадаха от ръцете на един млад, но демоничен самурай.

— Вижте! — викна един от тях. — Той идва насам.

С ужасени очи наблюдаваха приближаващия се враг.

— Я млъквайте! — заповяда с негодуващ глас Рьохей. — Прекалено много приказвате. Намерило се кой да защитава честта на училището. Никога не ще измием този срам. Отстранете се! Аз ще се погрижа за него.

Той застана в предизвикателна поза и зачака. Младежът се втурна към тях.

— Бийте се докрай! — извика. — Да не би бягството да е присъщата на Йошиока разновидност на Изкуството на войната? Аз лично не искам да ви убивам, но моят „Дълъг прът“ е още жаден. Страхливци такива, поне оставете главите ви да паднат.

Тичаше покрай бента с огромни, уверени крачки и сякаш щеше да скочи право на главата на Рьохей, който си плю на ръцете и отново решително сграбчи сабята си.

В мига, в който младежът прелиташе покрай него, Рьохей нададе пронизителен вик и вдигна сабя над златовезаната му горна дреха, за да нанесе удара си, без обаче да засегне самия него.

Спирайки за миг, младежът се обърна и извика:

— Това пък какво е? А, още един?

Силата на замаха повлече Рьохей напред и в този миг младежът нанесе ожесточен удар. През целия си живот Рьохей не беше виждал толкова могъщ замах и въпреки че точно навреме успя да го избегне, политна с главата напред право в оризището долу. За негово щастие, бентът беше доста нисък и полето беше замръзнало, но той изгуби оръжието си, също както и своята самоувереност.

Когато той се покатери обратно на четири крака, младежът вече се движеше с бързината на разярен тигър. С един замах на сабята разпръсна тримата ученици и се насочи към Сеиджуро.

Последният още не беше почувствал никакъв страх. Мислеше, че всичко ще свърши преди той да се намеси. Но сега опасността се спусна право върху него във вида на една ненаситна сабя. Тласнат от внезапно вдъхновение, Сеиджуро извика:

— Ганрю! Чакай!

Освободи единия си крак от стремето, сложи го на седлото и застана прав отгоре. Конят отскочи към главата на младежа, а Сеиджуро се преметна назад във въздуха и се приземи на крака на около три крачки разстояние.

— Колко майсторско! — извика младежът с неподправено възхищение, докато настъпваше към Сеиджуро. — Нищо, че сте мой враг — това беше наистина великолепно. Вие трябва да сте самият Сеиджуро. Гответе се!

Острието на дългата сабя се превърна във въплъщение на бойния дух на младежа. То застрашително се надвесваше все по близо до Сеиджуро, но той, въпреки всичките си недостатъци, беше син на Кемпо и умееше да посреща спокойно опасността. Обърна се уверено към младия мъж с думите:

— Вие сте Сасаки Коджиро от Ивакуни. Познах ви. Вярно — както подозирате, аз съм Йошиока Сеиджуро. Обаче аз нямам желание да се бия с вас. Ако наистина е необходимо, можем да го уредим някой друг път. Сега бих искал да разбера как стана всичко това. Свалете сабята си.

Когато Сеиджуро го нарече Ганрю, младежът явно чу. Сега, щом се обърна към него с името Сасаки Коджиро, се стресна.

— Как разбрахте кой съм? — попита.

Сеиджуро се плесна по бедрото.

— Така си и знаех! Просто налучквах, но бях прав! — После се приближи и каза: — За мен е удоволствие да се запознаем. Много съм слушал за вас.

— От кого? — попита Коджиро.

— От вашия учител Ито Ягоро.

— О, вие негов приятел ли сте?

— Да. До миналата есен той имаше отшелническа хижа на възвишението Кагура в Ширакава и аз често го посещавах там. А и той е идвал няколко пъти у дома.

Коджиро се усмихна.

— Е, тогава това не е съвсем като първо запознанство, нали?

— Да. Итосай доста често ви споменаваше. Разправяше, че имало един човек от Ивакуни на име Сасаки, който е изучил школата на Тода Сейген и после учил при Канемаки Джисай. Каза ми, че този Сасаки бил най-младият в училището на Джисай, но че един ден щял да бъде единственият майстор на сабята, който би могъл да застане срещу Итосай.

— Още не мога да разбера как познахте толкова бързо.

— Е, млад сте и отговаряте на описанието. Като видях как добре владеете тази дълга сабя, си спомних, че ви наричат още Ганрю — „Върбата на речния бряг“. Предусетих, че това трябва да сте вие, и не се излъгах.

— Невероятно. Просто необяснимо.

Докато Коджиро цъкаше със задоволство, погледът му падна върху окървавената сабя, която го подсети, че е станал бой. Зачуди се как ще може да се оправят нещата. Както се оказа обаче, той и Сеиджуро така си допаднаха, че скоро беше постигнато разбирателство и след няколко минути двамата се разхождаха по бента рамо до рамо като стари приятели. Зад тях бяха Рьохей и тримата унили ученици. Групичката се отправи към Киото. Коджиро говореше:

— От самото начало не можах да разбера за какво изобщо беше боя. Нямах нищо против тях.

Сеиджуро размишляваше за поведението на Гион Тоджи в последно време.

— Възмутен съм от Тоджи — каза той. — Щом се върна, ще му искам отчет. Моля ви да не мислите, че имам лоши чувства към вас. Просто съм покрусен да разбера, че хората в моето училище не са по-добре възпитани.

— Виждате що за човек съм аз — отвърна Коджиро. — Приказвам на едро и винаги съм готов да се бия с някой. Вашите ученици не са единствените виновни. Всъщност мисля, че трябва да ги поощрите, че опитват да защитават доброто име на Йошиока. За съжаление като бойци не ги бива много, но поне се стараят. Малко ми е мъчно за тях.

— Аз съм виновен — каза просто Сеиджуро.

Лицето му изразяваше неподправена болка.

— Нека забравим за случилото се.

— Нищо не би ме зарадвало повече.

Видът на сговора, настъпил между двамата, беше истинско облекчение за останалите. Кой би помислил, че това красиво, надраснало възрастта си момче, е страхотният Сасаки Коджиро, възхваляван от Итосай? (Точните му думи бяха „Чудото от Ивакуни“). Нищо чудно Тоджи в своето невежество да се е изкушил да се заяде. И нищо чудно, че това го е докарало дотам да стане смешен. Рьохей и останалите трима потръпваха при мисълта колко малко им оставаше да бъдат покосени от „Дългия прът“. Сега, когато очите им се бяха вече отворили, гледката на широките рамене и здравия гръб на Коджиро ги караше да се чудят как са могли да бъдат толкова глупави да го подценяват.

Скоро пак стигнаха до пристана. Труповете вече бяха замръзнали и на тримата беше наредено да ги погребат, докато Рьохей отиде да намери коня. Коджиро обикаляше наоколо, подсвирквайки на своята маймунка, която изникна изневиделица и скочи на рамото на господаря си. Сеиджуро не само подкани Коджиро да дойде с тях в училището на улица Шиджо и да остане там за известно време, но дори предложи коня си. Коджиро отказа.

— Това не би ми подхождало — заяви той с необичайна почтителност. — Аз съм само един млад ронин, а вие сте глава на голямо училище, син на изявен мъж, водач на стотици ученици. — Като хвана юздата, той продължи: — Моля, качете се вие на коня. Аз само ще се държа за това. Така е по-лесно да се ходи. Ако наистина е удобно да дойда с вас, бих приел предложението ви и бих ви гостувал известно време в Киото.

Със същата сърдечност Сеиджуро каза:

— Добре тогава, засега ще яздя аз, а когато краката ви се уморят, можем да си разменим местата.

Изправен пред изгледа да се бие в началото на новата година с Миямото Мусаши, Сеиджуро си даваше сметка, че не е лошо да има около себе си майстор на сабята като Сасаки Коджиро.

Орловата планина

Между 1550 и 1570 година най-известните учители по саблено изкуство в източна Япония бяха Цукахара Бокуден и господарят на Исе, Коидзуми, чийто съперници в централен Хоншу бяха Йошиока Кемпо от Киото и Ягю Мунейоши от Ямато. Към тях се добавяше името и на господаря на Кувана, Китабатаке Томонори — учител по бойни изкуства и забележителен владетел. Дълго след смъртта му хората от Кувана го споменаваха с любов, защото за тях той се беше превърнал в символ на добро управление и благоденствие.

Когато Китабатаке учил при Бокуден, последният му предал своето Върховно изкуство: най-тайния от тайните си начини за боравене със сабята. Синът на Бокуден, Цукахара Хикоширо наследил името и положението на баща си, но неговото тайно съкровище не му било завещано. По тази причина школата на Бокуден не се разпространила, където действал Хикоширо, а в околността на Кувана, управлявана от Китабатаке.

Според преданието, след смъртта на Бокуден, Хикоширо отишъл в Кувана и се опитал да подмами Китабатаке да му разкрие тайния способ. „Баща ми, заявил той, отдавна ме научи на него. Разбрах, че е постъпил така и с вас. Но напоследък се чудя дали това, което ни е предал, е всъщност едно и също нещо. И тъй като висшите тайни на Пътя са това, към което и двамата се стремим, мисля, че трябва да сравним това, което сме усвоили. Не сте ли на същото мнение?“

Въпреки че веднага схванал нечистите помисли на наследника на Бокуден, Китабатаке бързо се съгласил да му покаже нещо. Но това, в което бил посветен Хикоширо по този начин, било само външната форма на Върховното изкуство на сабята, без неговата най-съкровена тайна. Така Китабатаке останал единственият учител по истинската школа Бокуден и за да се обучават на нея, учениците трябвало да отидат в Кувана. На изток Хикоширо преподавал кухата обвивка на бащиното си умение, лишена от заряда на живото ядро; представял подправеното за първообраза.

Или поне така разказваха на всеки пътник, пресичащ района на Кувана. Историята не беше лоша, за разлика от други. Доколкото се основаваше на определени факти, тя беше по-правдоподобна и по-последователна в сравнение с повечето от безбройните местни народни предания, които хората разказват, за да потвърдят колко забележителен и неповторим е техният любим град или област.

Мусаши идваше от укрепеният град Кувана и като се спускаше по склона на планината Тарусака, чу легендата от своя коняр. Кимна и учтиво каза:

— Наистина ли? Колко интересно.

Беше в средата на последния месец от годината и макар климатът в Исе да е относително топъл, вятърът, който духаше откъм протока Нако, беше режещ и студен.

Мусаши носеше само тънко кимоно, памучни долни дрехи и наметка без ръкави — одеяние, твърде леко според всякаква преценка, както и доста мръсно. Лицето му не беше дори и бронзово, а съвсем почерняло от слънцето. Износената и оръфана сламена шапка изглеждаше напълно излишна върху неговата обрулена от стихиите глава. Ако я захвърлеше някъде по пътя, никой не би си направил труда да я вдигне. Косата му, немита от много дни, беше вързана назад и при все това наподобяваше птиче гнездо. Каквото и да бе правил през последните шест месеца, кожата му имаше вид на добре ощавена. Очите му хвърляха перленобели отблясъци на своя матов фон.

Откакто го беше наел този размъкнат ездач, конярят през цялото време се тревожеше. Съмняваше се дали изобщо ще си получи парите и беше сигурен, че никой няма да му плати пътя на връщане от мястото дълбоко в планината, където отиваха.

— Господине — каза той малко плахо.

— М-м!

— Така добре ли е?

— М-м.

Гледката към протока занимаваше Мусаши повече от приказките и конярят, въпреки че се постара, не можа да измъкне друг отговор освен кимане и уклончивото „М-м“.

Той опита отново:

— Уджии не е нищо повече от малко селце навътре в планината на около три часа път от връх Судзука. По какъв случай отивате на подобно място?

— Отивам да се видя с един човек.

— Там има само няколко селяни и дървари.

— В Кувана чух, че там живее един човек, който много добре владее оръжието, направено от закачени на верига кълбо и с крив нож.

— Това трябва да е Шишидо.

— За него става дума. Името му е Шишидо някой си.

— Шишидо Байкен.

— Да.

— Той е ковач, прави сърпове. Спомням си, че съм чувал колкото го бива с това оръжие. Вие бойни изкуства ли учите?

— М-м.

— Е, в такъв случай, вместо да ходите при Байкен, бих ви посъветвал да отидете в Мацудзака. Там са едни от най-добрите майстори на сабята в областта Исе.

— Кой например?

— Ами Микогами Тендзен, на първо място.

Мусаши кимна.

— Да, знам за него.

Не каза нищо повече, като остави впечатление, че е добре запознат с подвизите на Микогами. Щом стигнаха в градчето Йокаичи, болезнено закуцука към една сергия, поръча си суха храна и седна да се храни. Сводът на едното му стъпало беше превързан заради гнояща рана, която обясняваше защо е предпочел да наеме кон вместо да върви пеш. Независимо от навика му да полага големи грижи за тялото си, преди няколко дни в многолюдния пристанищен град Наруми настъпил дъска със забит пирон. Възпаленото му и зачервено стъпало имаше вид на маринована мандарина и от два дни го тресеше.

Както виждаше нещата, беше влязъл в бой с един гвоздей и гвоздеят бе победил. Като ученик по бойни изкуства се чувстваше унизен, че се е оставил да бъде изненадан. „Нима няма начин да се противопоставиш на враг от такъв род?, питаше се. Пиронът беше насочен нагоре и ясно различим. Стъпих на него, защото бях полузаспал. Не — сляп, тъй като духът ми още не се проявява чрез цялото ми тяло. Нещо повече, позволих на пирона да проникне дълбоко, което значи, че реакциите ми са бавни. Ако се владеех по-добре, щях да забележа гвоздея, веднага щом подметката на сандала ми го докосна.“

Бедата, заключи той, е в неговата незрялост. Тялото и сабята му още не са станали едно цяло. Макар ръцете му да заякват с всеки изминал ден, духът му и останалата част от тялото му не са в съзвучие. Бе така настроен за укори към себе си, че това му се стори като някакъв недъг.

И все пак не смяташе последните шест месеца за напълно пропилени. След бягството от Ягю първо ходи в Ита, после вървя по главния път към Оми, след това — през областите Мино и Овари. Във всеки град, във всяка планинска клисура се стремеше да овладее верния Път на меча. Понякога усещаше, че се докосва до него, но тайната му оставяше неуловима, недостъпна нито сред хората, нито в планината.

Не си спомняше с колко воини се беше сблъсквал. Наброяваха дузини, всичките добре обучени и превъзходно владеещи сабята. Не е трудно да попаднеш на способен боец. Голяма рядкост обаче е да намериш истински мъж. Макар светът да е пълен и дори препълнен с хора, да откриеш неповторимо, запомнящо се човешко същество не е лесно. През своите пътувания Мусаши беше стигнал до това дълбоко убеждение и се чувстваше болезнено обезсърчен. Но тогава мисълта му винаги се насочваше към Такуан — неотразимата, единствена по рода си личност.

„Навярно много ми е провървяло, мислеше Мусаши. Поне имах щастието да се срещна с един истински мъж. Трябва на всяка цена да направя плодоносен опита от познанството си с него.“ Всеки път, когато Мусаши се сещаше за Такуан, особена физическа болка пробягваше от китките по цялото му тяло. Беше странно усещане, телесно припомняне на времето, когато беше здраво вързан за клона на кедъра.

„Само почакай!, заричаше се Мусаши. В скоро време аз ще вържа Такуан горе на същото дърво, ще седна на земята и ще му проповядвам истинския път в живота!“ Не че негодуваше срещу монаха или имаше някакво желание за отмъщение. Просто искаше да докаже, че самоусъвършенстването, което би могло да се постигне по Пътя на меча, е по-високо от това, до което кой да е би се домогнал чрез упражнения в дзен. Мисълта, че един ден могат да си разменят местата със своенравния монах, караше Мусаши да се усмихва.

Разбира се, нещата биха могли да не се развият по желания начин. Но да допуснем, той действително напредне много и му се отдаде възможността да завърже Такуан на кедъра и да го поучава; какво би казал тогава монахът? Навярно ще извика от радост и ще заяви: „Великолепно! Сега вече съм щастлив.“

Но не, Такуан не би бил така прям. Верен на себе си, би се изсмял и би казал: „Глупак! Напредваш, но си оставаш глупав!“

Точните думи нямаха голямо значение, важното беше друго. По необичаен начин Мусаши чувстваше, че да удари в земята Такуан с личното си превъзходство е негов своеобразен дълг към монаха. Въображението му беше достатъчно простодушно. Мусаши беше поел по Пътя по свой начин и ден след ден откриваше колко безкрайно дълго и трудно е постигането на истинската човечност. Когато по-трезво настроената част от неговата природа му напомнеше колко много е напреднал в това отношение Такуан, фантазиите му се изпаряваха.

Още повече го разстройваше мисълта колко незрял и несръчен е в сравнение със Секишусай. Мисълта за стария учител от школата Ягю едновременно го подлудяваше и натъжаваше. Тя остро го караше да осъзнае собствената си неподготвеност поне донякъде уверено да говори за Пътя, за Изкуството на воина или каквото и да е друго.

В подобни мигове светът, който преди му се виждаше пълен с глупци, ставаше застрашително огромен. Но животът, казваше си тогава Мусаши, не е въпрос на логика. Мечът не е логичен. Важно е не говоренето или разсъждението, а действието. Нека има други хора, много по-велики понастоящем от него, но и той може да стане велик! Когато усъмняването в самия себе си заплашваше да го смаже, Мусаши имаше навика да поема право към планината. В уединението си там успяваше да се възстанови. Какъв живот води ставаше ясно по вида му, когато се връщаше към града — бузите му хлътнали като на сърна, тялото покрито с драскотини и синини, косата твърда и сплъстена от дългите часове, прекарани под студени водопади. Ставаше толкова мръсен от спането на земята, че белотата на зъбите му изглеждаше неземна. В него кипеше самонадеяност, граничеща с надменност и той изгаряше от желание да попадне на достоен противник. Именно в търсене на изпитания за духа накрая той винаги слизаше от планината.

Сега беше тръгнал, защото се чудеше дали майсторът на оръжието на веригата, топката и кривия нож от Кувана е достатъчно добър. През десетте дни, оставащи до уговорката му в Киото, имаше време да отиде и да разбере дали Шишидо Байкен е от онези рядко срещани истински мъже или само още един от многобройните оризоядни червеи, които населяват тая земя.

Беше вече късно през нощта, когато стигна целта си дълбоко в планината. Благодари на коняря и го освободи да си ходи. Този обаче заяви, че е много късно и предпочита да придружи Мусаши до къщата, която търси и да прекара нощта под стряхата й. На следващата сутрин може да слезе през прохода Судзука и ако има късмет, да качи пътник на връщане. И бездруго беше прекалено тъмно и студено, за да поема обратно преди изгрев-слънце. Мусаши се съгласи с него. Бяха в долина, затворена от три страни и накъдето и да тръгне, конярят трябваше да гази сняг до колене нагоре по склоновете.

— В такъв случай — каза Мусаши, — елате с мен.

— В къщата на Шишидо Байкен ли?

— Да.

— Благодаря ви, господине. Да видим как ще я намерим.

Тъй като Байкен имаше ковачница, всеки от местните хора би могъл да ги упъти към дома му, но в тоя нощен час цялото село беше потънало в сън. Единственият намек за живот бяха глухите удари на бухалка за тепане на платно. Те тръгнаха в мразовитата тъмнина по посока на звука и скоро забелязаха светлина.

Оказа се къщата на ковача. Отпред имаше купчина метални отпадъци, а стената беше цялата на опушени петна. По знак на Мусаши конярят бутна вратата и влезе. В пещта гореше огън и една обърната с гръб жена бухаше платнище.

— Добър вечер, госпожо. О-хо! Имате огън. Чудесно!

Конярят се насочи право към ковашката пещ. Жената скочи при внезапното нахлуване и остави работата си.

— Кои по дяволите сте вие? — попита тя.

— Чакайте, ще ви обясня — каза мъжът, който почна да грее ръцете си. — Докарах отдалече един човек, който иска да се види със съпруга ви. Току-що пристигаме. Аз съм коняр от Кувана.

— Е, щом е така…

Жената погледна кисело към Мусаши. Недоволната гримаса показваше, че й е омръзнало да вижда тук шугийоша и знаеше как да се оправя с тях. С известна надменност тя му нареди, като на дете:

— Затворете вратата! Бебето ще настине от тоя студен въздух.

Мусаши с поклон се подчини. После се настани на един пън край пещта и огледа обстановката от опушената леярна до обитаваната от тримата част на къщата. На една дъска на стената висяха десетина окачени на вериги топки. В интерес на истината, Мусаши никога не беше виждал това изобретение и сега разбра какво представлява всъщност. Другата причина за пътуването му беше убеждението, че ученик като него трябва да се запознае с всички видове оръжия. Очите му просветваха от любопитство. Жената, на около тридесет години и доста хубава, остави бухалката си и тръгна към жилищната част на дома. Мусаши помисли, че ще донесе чай, но вместо това тя седна на една рогозка, на която спеше малко дете, взе го и започна да го кърми. На Мусаши пък каза:

— Сигурно сте един от ония млади самураи, дето идват при мъжа ми да им пусне кръв. Ако е така, имате късмет. Той замина и няма защо да се тревожите, че ще бъдете убит. — Тя се засмя весело.

Крайно раздразнен, Мусаши не се и усмихна. Не беше дошъл в това затънтено селце, за да го взима някаква жена на подбив. Всяка от тези твари, мислеше той, е склонна до крайност да надценява положението на съпруга си. А тази беше още по-лоша от другите. Изглежда смяташе своя благоверен за най-великия мъж на земята.

Не желаейки да нанася обида, Мусаши каза:

— Разочарован съм да чуя, че мъжът ви не е тук. Къде е отишъл?

— При Аракида.

— Къде е това?

— Ха-ха! Дошли сте в Исе, а даже не сте чували за семейство Аракида ли?

Бебето на гърдите й захленчи и тя, забравила гостите, му запя приспивна песничка на местното наречие:

Нани-на, нани-на.

Добри са спящите деца.

Който все се буди лош е.

Майка му ще се тревожи.

С надеждата да научи нещо, като поне разгледа сбирката на ковача, Мусаши попита:

— Онова ли са оръжията, които мъжът ви владее така добре?

Жената промърмори утвърдително. Когато поиска да ги види, тя кимна и пак промърмори. Той свали едно от куката.

— Ето значи как изглеждали — каза полу на себе си. — Чувам, че хората доста ги използват в последно време.

Оръжието в ръцете му се състоеше от дълга около лакът и половина метална пръчка (лесна за носене в обито), в единия край с халка, на която беше захваната дълга верига. От другата страна на веригата имаше тежка метална топка, достатъчно тежка да разбие нечий череп. В дълбок жлеб от едната страна на металния къс Мусаши различи прибрано острие. Щом го дръпна с нокът, то щракна и се отвори настрани като сърп. С това би било проста работа да отрежеш главата на противника си.

— Сигурно се държи така — каза Мусаши, като хвана сърпа с лявата си ръка, а веригата с дясната.

Представи си отсреща противник, зае стойка и прецени какви движения са необходими. Жената го наблюдаваше от постелката на бебето и веднага го смъмри:

— Не така! Това е ужасно! — Загръщайки гърдите си в кимоното, тя се приближи към неговото място. — Ако направите така, който и да е въоръжен със сабя би ви посякъл без затруднение. Хванете го така.

Тя грабна оръжието и му показа как да застане. На Мусаши се видя неестествено жена да заема бойна стойка с такова жестоко на вид оръжие. Зяпаше я с отворена уста. Докато люлееше бебето, тя изглеждаше по-скоро тромава и мудна, но сега, приготвена за бой, стана привлекателна, облагородена и защо не — красива. Мусаши забеляза, че на синкавочерното, прилично на скумриен гръб острие беше изписано „Школа на Шишидо Яегаки“.

Жената остана в позата само за миг.

— Е, както и да е, прави се нещо такова — каза тя, като сви острието обратно в дръжката и закачи оръжието на куката.

На Мусаши му се искаше да продължи, но тя явно нямаше намерение да му показва нещо повече. Прибра платното, което я завариха да удря с бухалката и почна да трака нещо около мивката. Миеше съдове или се канеше да готви.

„Щом тази жена може да заема такава внушителна стойка, помисли си Мусаши, мъжът й сигурно наистина има какво да покаже.“ У него вече се надигаше трескаво желание да се срещне с Байкен и той тихо разпита коняря за споменатите Аракида. Облегнат на стената, мъжът се грееше на огъня и смотолеви, че те са семейството, наето да охранява светилището на Исе.

Щом е така, помисли Мусаши, не би било трудно да ги открие. Той реши да направи точно това, после се сви на една рогозка край огъня и заспа.

Рано сутринта чиракът на ковача стана и отвори външната врата на работилницата. Мусаши също се събуди и помоли коняря да го заведе в Ямада — най-близкия до светилището на Исе град. Доволен, че предишния ден беше получил парите си, човекът веднага се съгласи.

Надвечер пътят ги изведе на дълга алея, която водеше към храма. Чайните изглеждаха прекалено опустели, дори за зимния сезон. Имаше малко пътници, а и пътят беше в незавидно състояние. Няколко съборени от есенните бури дървета продължаваха да лежат там, където бяха паднали.

От хана в Ямада Мусаши прати слуга да узнае дали Шишидо Байкен е в дома на Аракида. Отговорът гласеше, че трябва да е станала някаква грешка — там нямало човек с такова име. Разочарован, Мусаши съсредоточи своето внимание върху наранения си крак, който през нощта значително се беше възпалил.

Това много го дразнеше, тъй като само след няколко дни беше длъжен да отиде в Киото. В писмото с предизвикателство към училището Йошиока, което изпрати от Нагоя, той им предоставяше избора на кой да е ден и час от първата седмица на Новата година. С подут крак не би могъл да бъде достатъчно подвижен. Освен това беше обещал да се срещне с Матахачи при моста на улица Годжо.

Целият следващ ден мина в опити за приготвяне на едно лечебно средство, за което някога беше чувал. Направи каша от фасул, отдели утайката в платнена торбичка и като изцеди топлата вода, потопи стъпалото си в нея. Полза нямаше, а на всичко отгоре мирисът на кашата беше отвратителен. В тревогите си заради крака Мусаши окайваше глупостта да направи отклонение към Исе. Трябваше да иде направо в Киото.

За през нощта превърза стъпалото и се зави с юрган. При все това вдигна още по-висока температура и болката стана непоносима. На другата сутрин отчаяно се опита да приложи още рецепти — намаза включително крака си с някакво лекарство, което му даде ханджията с твърдението, че в семейството му го използвали поколения наред. На Мусаши стъпалото започна да му изглежда като огромна, набъбнала торбичка с фасулена каша и да му тежи като цепеница.

Това, което изпитваше сега, го накара да се замисли. Никога в живота си не бе имал случай да е прикован три дни на легло. Не си спомняше да е боледувал, освен като дете, когато имаше синя пъпка на главата.

„Болестта е най-лошият от враговете, разсъждаваше той. Все още съм безпомощен в нейните ръце.“ Досега смяташе, че противниците му ще идват отвън. Обстоятелството, че е обездвижен от неприятел вътре в него, беше нещо непознато и предизвикващо към размисъл. „Още колко дни има до края на годината, чудеше се. Не мога просто да седя тук и да бездействам.“ Докато лежеше, обзет от угризения, ребрата сякаш притискаха сърцето и гърдите му се стягаха. Той изрита завивката от подутия си крак. „Ако не мога даже над това да надделея, как мога да се надявам да победя цялото училище Йошиока?“

Решен да притисне и задуши демона в себе си, Мусаши се насили да седне чинно с подвити крака. Болката бе така остра, че почти загуби съзнание. Седеше с лице към прозореца, но със затворени очи. Мина доста време, докато избилата по лицето му ярка червенина почна да се разнася и главата му малко се проясни. Питаше се дали демонът отстъпва пред неговата непоколебима твърдост.

Като отвори очи, видя пред себе си гората край светилището на Исе. Зад дърветата се виждаше връх Мае, а малко по на изток — Асама. Над билата между тях се издигаше един връх, който гледаше отвисоко съседите си и нахално се беше вторачил в Мусаши. „Сякаш е орел“, помисли си той, без да знае, че името му действително е Орлов връх. Дръзкият вид на височината го наскърбяваше; с надменната си поза той й се присмиваше, докато това не разбуди отново бойния му дух.

В мислите му се яви Ягю Секишусай, старият майстор на сабята, на който му приличаше този горд връх. След известно време започна да му се струва, че върхът е самият Секишусай, който го наблюдава от облаците и се смее на неговата слабост и незначителност.

Загледан в планините, Мусаши забрави за известно време крака, но после болката отново заяви присъствието си в неговото съзнание. Да беше стъпил в огъня на ковашката пещ, мислеше той с горчивина, нямаше да го боли повече. Неволно изтегли изпод себе си голямото, заоблено нещо и го изгледа свирепо, неспособен да приеме, че то наистина е част от него.

На висок глас повика прислужницата. Щом тя не се появи веднага, заудря с юмрук по татамито.

— Защо няма никой? — извика. — Аз си тръгвам. Донесете сметката. Пригответе храна — малко препечен ориз и ми намерете три чифта здрави сламени сандали!

Скоро беше на улицата. Закуцука през стария пазар, където се смяташе, че с роден славният воин Тайра но Тадакио, героят на „Повест за войната Хоген“. Но сега почти нищо наоколо не напомняше за рождено място на герой. По-скоро беше като бардак на открито, ограден със сергии за чай и гъмжащ от жени. Покрай улицата имаше повече съблазнителки, отколкото дървета. Те подвикваха на пътниците и се вкопчваха в ръкавите на минаващите възможни клиенти, като флиртуваха, умилкваха се и се заяждаха. За да стигне до светилището, Мусаши буквално трябваше да си пробива път между тях, като се мръщеше и избягваше наглите им погледи.

— Какво ти е на крака?

— Да те облекча ли малко?

— Дай да ти го разтрия!

Те го дърпаха за дрехите, улавяха ръцете му, сграбчваха го за китките.

— Един привлекателен мъж доникъде няма да стигне, ако се цупи така!

Мусаши се изчерви и слепешком се запрепъва напред. Изцяло беззащитен пред такъв род набези, той се извиняваше пред някои и намираше учтиви оправдания пред други, което само караше жените да се кикотят. Щом една от тях отбеляза, че е „сладък като тигърче“, атаките от страна на белосаните ръце станаха още по-настоятелни. Накрая той се отказа от всякакви опити да пази достойнство и побягна, без даже да спре да си вземе шапката, когато тя хвръкна. Хилещите се гласове го последваха през дърветата, докато излезе от града.

За Мусаши беше невъзможно да пренебрегне жените и трябваше да мине дълго време, докато се смири у него полудата, предизвикана от докосванията на ръцете им. Само при спомена за тръпчивото ухание на бяла пудра пулсът му се учестяваше и никакво умствено усилие не можеше да го успокои. Това беше по-голяма заплаха от противник, застанал пред него с извадена сабя. Просто не знаеше как да се справи с нея. По-късно щеше да се мята и преобръща цяла нощ с тяло, изгарящо от полово желание. Дори непорочната Оцу понякога ставаше обект на неговите похотливи фантазии.

Днес кракът отвличаше мислите му от жените. Бягството от тях, когато едва можеше да ходи, беше, сякаш стъпва по нажежено желязо. При всяка следваща крачка го прерязваше мъчителна болка в стъпалото, която отекваше в главата му. Устните му горяха, ръцете бяха омекнали, а косата остро миришеше на пот. Само повдигането на ранения крак отнемаше всичките сили, които успяваше да събере. От време на време му се струваше, че тялото му изведнъж ще се разпадне на части. Не че хранеше някакви заблуди. Когато напусна хана, знаеше, че това ще бъде мъчение и възнамеряваше да го издържи. Някак успяваше да се владее, като проклинаше шепнешком всеки път, щом провлечеше окаяния си крак.

Когато премина река Исудзу и навлезе в околността на Вътрешното светилище, във въздуха настъпи гостоприемна промяна. Почувства свято присъствие, усети го в дърветата и в гласовете на птиците. Какво представляваше, той не можеше да каже, но беше там.

Изстена и рухна върху корените на един кедър, като скимтеше тихо от болка и държеше с две ръце стъпалото си. Дълго седя там, неподвижен като скала. Тялото му изгаряше в треска, макар че студеният вятър хапеше кожата му.

Защо изведнъж се надигна от леглото и избяга от странноприемницата? Всеки разумен човек би стоял там мирно и тихо, докато стъпалото му заздравее. Не беше ли детинско, дори малоумно един възрастен да се остави да бъде надвит от нетърпението?

Но не беше само нетърпение това, което го движеше, а духовна потребност, и то дълбока. Защото въпреки цялата болка и физическо терзание, духът му беше напрегнат и пулсиращ от жизненост. Той вдигна глава и с жадни очи огледа пустотата наоколо.

Сред мрачното, неспирно стенание на грамадните дървета в свещената гора ухото на Мусаши долови друг звук. Някъде недалеч флейти изпълняваха старинна музика, посветена на боговете, а неземни детски гласове пееха свещени заклинания. Привлечен от тези умиротворяващи звуци, той се опита да стане. Прехапал устни, Мусаши се насили да изправи своето немощно тяло, което се противеше на всяко помръдване.

Щом стигна до пръстената стена на една от светилищните постройки, той тръгна сковано по нея, вкопчил се с двете си ръце с подобни на рак движения.

Небесната музика идваше от едно малко по-отдалечено здание, където зад решетест прозорец блестеше светлина. Това беше Домът на девиците. Обитаваха го млади момичета, посветили се да служат на божеството. Тук се учеха да свирят на старинни музикални инструменти и да изпълняват съхранените от минали векове свещени танци.

Мусаши се насочи към задния вход на сградата. Спря и надзърна вътре, но не видя никого. Облекчен, че няма да е нужно да обяснява кой е, той свали сабите и вързопа от гърба си, привърза ги заедно и ги окачи вътре на един пирон на стената. Така необременен, опрял ръце на хълбоците си, закуцука обратно към река Исудзу.

Час и нещо по-късно, съвсем гол, той строши заледената повърхност и се гмурна в мразовитите води. Дълго се къпа, плиска се, потапя си главата, пречиствайки се по този начин. За щастие наоколо нямаше никой. Всеки минаващ свещеник би го взел за луд и би го прогонил.

Легендата разказваше, че един стрелец с лък на име Ники Йошинага някога нападнал и завладял част от земите на светилището в Исе. Почувствал се сигурен, той започнал да лови риба в свещената река Исудзу и да хваща със соколи птички в свещената гора. Постепенно при това светотатствено плячкосване, според преданието, той напълно изгубил ума си. Мусаши, който се държеше като него, можеше лесно да мине за призрака на лудия.

Когато накрая скочи върху една канара, го направи с лекотата на птичка. Докато се сушеше и обличаше, кичурите коса над челото му се втвърдиха в ледени висулки.

Смразяващото гмуркане в свещения поток бе необходимо за Мусаши. Ако тялото му не може да издържи на студа, как би оцеляло при по-сериозно, опасно за живота му изпитание? В мига това не беше въпрос на някакво отвлечено и непредвидимо бъдеще, а непосредствено се явяваше в лицето на съвсем действителния Йошиока Сеиджуро и цялото му училище, които щяха без остатък да хвърлят срещу него силите си. Трябваше да го направят, за да спасят доброто си име. Знаеха, че нямат друг избор освен да го убият и на Мусаши му беше ясно, че няма да е лесно даже само да си отърве кожата.

Изправен пред подобен изглед, някой обикновен самурай неизменно би заговорил за „борба с всички сили“ или за „готовност да срещне смъртта“, но според Мусаши това бяха куп безсмислици. Да влезеш в бой на живот и смърт с цялата си мощ не беше нищо повече от животински инстинкт. Наистина не е толкова трудно да срещнеш края, ако знаеш, че трябва да умреш. Напротив, в случай че възможната смърт не те извади от равновесие, може да постигнеш душевна нагласа от по-висш порядък. Мусаши не се страхуваше да умре, но целта му беше да победи окончателно — не просто да оцелее, и той се стремеше да си вдъхне увереност в успеха. Нека другите падат от юначна смърт, ако това им допада. Мусаши не можеше да се задоволи с по-малко от юначна победа.

Киото не беше далече, най-много на двадесетина часа път. Ако поддържа добър ход, можеше да стигне там за три дни. Но времето, необходимо да укрепи духа си, не подлежеше на измерване. Готов ли е вътрешно? Умът и душата му действително ли са едно цяло?

Мусаши още не бе в състояние да даде утвърдителен отговор на тези въпроси. Чувстваше, че някъде дълбоко в него се таи една слабост — съзнанието за собствената му незрялост. Болезнено разбираше, че не е постигнал равнището на духа на истински майстор, че е нужно още много, за да стане съвършен човек. Когато се сравнеше с Никан, Секишусай или Такуан, не можеше да пренебрегне простата истина — още е незрял. Замислен за собствените си склонности и възможности, той откриваше не само слабости, а и недостатъци.

Но ако не успее да възтържествува в своя живот и да остави незаличима следа в света около себе си, не ще може да се издигне в собствените си очи до посветен в Изкуството на войната. Тялото му се разтресе от нададения вик:

— Ще победя, ще победя!

Той закуцука нагоре покрай течението на Исудзу и пак извика, за да го чуят всички дървета в свещения лес:

— Аз ще победя!

Мина край потънал в тишина, замръзнал водопад и като първобитен човек запълзя по канарите нагоре и тръгна да си пробива път през гъсти храсталаци и дълбоки клисури, където малко хора бяха идвали преди. Лицето му беше червено като на демон. Прилепвайки се към скалите и пълзящите растения, понякога с върховни усилия едва успяваше да направи по една крачка.

Отвъд местността, наречена Ичиносе, имаше дълга пет-шестстотин разкрача теснина, с толкова чукари и бързеи, че дори пъстървата не можеше да си проправи път през нея. От другата й страна се издигаше почти отвесна стена. Твърдеше се, че само маймуни и таласъми могат да я изкачат. Мусаши, едва видял зъбера, си каза просто: „Това е. Това е пътят към Планината на орела.“

Въодушевен, той не видя тук никакво непреодолимо препятствие. Пое нагоре по скалата, като се ловеше за дебелите виещи се растения, полу-катерейки се и полу-люлеейки се, сякаш движен от някаква обратна на земното притегляне сила. Стигнал върха на скалата, нададе победоносен вик. Оттук се очертаваха контурите на бялото течение на реката и на сребристата брегова ивица при Футамигаура. Нататък, отвъд рядката горичка, забулена в нощна мъгла, пред очите му се разкри подножието на Орловия връх.

Този висок връх беше Секишусай. Той и сега продължаваше да му се подиграва, както му се присмиваше, докато беше на легло. Упоритият му дух се чувстваше буквално застрашен от превъзходството на Секишусай. То го потискаше и възпираше. Постепенно намерението му придоби ясна форма: да изкачи върха и да се освободи от своята ненавист, да тъпче върху главата на Секишусай и да му докаже, че Мусаши може и ще победи.

Напредваше, проправяйки си път през бурени, дървета, лед — все врагове, които отчаяно се опитваха да го спрат. Всяка крачка, всяко поемане на въздух беше предизвикателство. Доскоро изстинала, кръвта му сега вреше, а от тялото, щом потта от порите му срещаше мразовития въздух, излизаше пара. Мусаши се притискаше към червеникавото лице на скалната стена и опипом намираше опора за краката си. Всяко търсене на стъпало беше борба и надолу към горичката се срутваха камъни. Сто лакти, двеста лакти, триста лакти — той беше в облаците. Когато те се разнесоха, отдолу изглеждаше, сякаш виси безтегловен в небето. Върхът го гледаше хладно отгоре.

Сега, наближавайки най-високото, животът му висеше на косъм. Едно погрешно движение и щеше да полети надолу сред камъни и скали. Той пухтеше и сумтеше, даже порите му се разшириха в усилие да поемат въздух. Натоварването беше толкова голямо, че сякаш сърцето му щеше да се пръсне. Изкачваше не повече от няколко лакти и трябваше да почине, после още няколко — и пак почивка.

Целият свят се простираше под него: голямата гора, обграждаща светилището, бялата лента, която трябваше да е реката, върховете Асама и Мае, рибарското село при Тоба, огромното открито море. „Почти стигнах, помисли си той. Само още малко!“

„Само още малко!“ Колко лесно да се каже и колко трудно да се направи! Защото „само още малко“ беше това, което отличава победоносната от сразената сабя.

Усещаше в ноздрите си миризмата на пот. От замайването се почувства като сгушен до гръдта на майка си. Грубата повърхност на скалата му заприлича на нейната кожа и той изпита непреодолимо желание да заспи. Но в този миг под големия му пръст се отрони камък, който го върна към действителността. Той заопипва за друго стъпало.

„Това е! Почти съм горе!“ С ръце и крака, сковани от болка, отново се вкопчи здраво в скалата. Ако тялото или волята му отслабнат, каза си, то един ден той със сигурност ще бъде победен като воин. Мусаши знаеше, че именно тук се решава двубоят.

„Ето ти, Секишусай! Копеле!“ При всеки следващ напън той проклинаше великаните, пред които благоговееше, онези свръхчовеци, които го бяха накарали да дойде тук и които той трябваше и щеше да надвие. „Това за теб, Никан! И за теб, Такуан!“ Той се катереше по главите на своите кумири, мачкаше ги и им показваше кой е по-добрият. Той и планината бяха едно, но планината, сякаш удивена от това вкопчило се в нея създание, се зъбеше и бълваше непрекъснати потоци от камъни и пясък. Дъхът на Мусаши секна, все едно някой притиска с ръце лицето му. Както беше прилепен към скалата, всеки следващ порив на вятъра заплашваше да го отнесе — и него, и скалата, и всичко.

После изведнъж се намери легнал по корем, със затворени очи, несмеещ да мръдне. Но в сърцето си ликуваше. В мига, в който възлезе отгоре, видя небето във всички посоки. Неочаквано в бялото море от облаци долу се появиха светлините на зората.

— Успях! Победих!

В мига, в който осъзна, че е стигнал върха, напрегнатите му до крайност нерви изведнъж се отпуснаха и волята му се отприщи. Вятърът на билото засипваше гърба му с пясък и камъчета. Тук, на границата между земята и небето, Мусаши усети неописуема радост, която се надигаше в него и обземаше цялото му същество. Между неговото пропито с пот тяло и повърхността на планината настъпи единение; пред лицето на ширналата се на разсъмване природа духът на човека и духът на планината изпълниха великото дело на творението. Потънал в неземно упоение, Мусаши умиротворен заспа.

Когато накрая вдигна глава, съзнанието му беше кристалночисто и ясно. Идеше му да скочи и да препусне наоколо като жребец в полето.

— Няма нищо над мен! — крещеше той. — Аз стоя върху главата на орела!

Протягаше към небето яките си дивашки ръце, когато извечното слънце плисна над него и над планината своята червеникава утринна светлина. Погледна надолу към двата си крака, вкопани непоклатимо във върха и видя, че от нараненото му стъпало изтича сякаш цяло ведро жълтеникава гной. Сред небесната чистота, която го заобикаляше, се надигна необичайна човешка миризма — беше сладкото ухание на разсейващо се помрачение.

Еднодневка през зимата

Всяка сутрин, щом изпълнеха своите задължения в светилището, девойките, обитаващи Дома на девиците, тръгваха с книги в ръце към учебната стая в къщата на Аракида, където учеха граматика и се упражняваха в писане на стихове. За изпълненията на обредни танци те се обличаха в копринени кимона с пурпурни, силно разширяващи се в крачолите панталони, наречени хакама, но сега бяха само в кимона с къси ръкави и бели памучни хакама, които носеха, когато учат или вършат домакинска работа.

Няколко от тях тъкмо излизаха през задната врата, когато едно момиче възкликна:

— Какво е това?

Тя сочеше вързопа с прикрепените към него саби, закачен там от Мусаши предишната нощ.

— На кого ли е?

— Трябва да е на някой самурай.

— Не е ли очевидно?

— Не, може да е било оставено тук от крадец.

Те се спогледаха ококорено и запреглъщаха, все едно са се натъкнали на самия грабител, увит в кожа и отпуснат в следобедна дрямка.

— Май трябва да кажем на Оцу за това — предложи една от тях и с общо съгласие всички се затичаха обратно към спалните помещения и извикаха отдолу към стаята на Оцу.

— Сенсей! Сенсей! Тук има нещо странно. Елате да видите!

Оцу остави на масата четката си за писане и подаде глава през прозореца:

— Какво има? — попита тя.

— Някакъв крадец е оставил сабите си и един вързоп. Висяха ей там, на задната стена.

— Наистина ли? По-добре ги занесете в къщата на Аракида.

— О, не можем! Страх ни е да ги пипаме.

— Не вдигате ли много шум за нищо? Бягайте сега да си учите уроците и не губете повече време.

Когато Оцу слезе от стаята, момичетата вече ги нямаше. Единствените хора в сградата бяха старицата, която готвеше, и една от девойките, която се беше разболяла.

— Чии са нещата, дето висят там? — попита Оцу готвачката.

Жената, разбира се, не знаеше.

— Аз ще ги занеса в къщата на Аракида — каза Оцу.

Докато сваляше вързопа и сабите, едва не ги изпусна, толкова бяха тежки. Помъкна ги с две ръце, като се чудеше как може човек да върви и да носи такава тежест. Оцу и Джотаро дойдоха тук преди два месеца, след като бяха пропътували нагоре и надолу главните пътища в Ига, Оми и Мино, за да търсят Мусаши. При пристигането си в Исе решиха да се установят за през зимата, защото щеше да е трудно да си проправят път в снега по планините. В началото Оцу преподаваше уроци по флейта от областта Тоба, но после й обърна внимание главата на рода Аракида, който като пръв отговорник за обредите стоеше на второ място по сан след първосвещеника.

Когато Аракида предложи на Оцу да дойде в светилището да учи девойките, тя се съгласи не толкова от желание да преподава, колкото от обич към древната свещена музика. Привлече я още спокойствието на гората наоколо, както и възможността да поживее с девойките при храма, най-малките от които бяха на тринадесет-четиринадесет години, а най-големите — на около двадесет.

Отначало Джотаро се възпротиви на намерението й да приеме службата, защото даже за мъж на неговите години беше забранено да пребивава в общежитието на девойките. Накрая постигнаха споразумение, според което през деня Джотаро можеше да мете свещените градини, а нощите да прекарва в бараката за дърва на Аракида.

Докато Оцу минаваше през градината, застрашителен, призрачен ветрец свистеше в обезлистените дървета. Тънка струя дим се издигаше от една горичка по-нататък. Оцу помисли за Джотаро, който сигурно беше там и почистваше земята с бамбуковата си метла. Тя поспря и се усмихна, доволна, че непоправимият палавник в последно време се държеше много добре. На възраст, когато младите момчета не мислят за нищо друго освен за игри и забавления, той се отдаваше прилежно на работата си.

Чу висок пращящ звук, приличен на чупене на дървесен клон. После той се повтори. Тя стисна здраво товара си и се затича по пътеката през горичката, викайки:

— Джотаро! Джо-о-та-ро-о-о!

— Д-а-а? — дойде живо в отговор.

Почти веднага тя чу тичащи стъпки. Щом изникна пред нея обаче, Джотаро каза само:

— А, ти ли си?

— Струва ми се, че трябваше да работиш — каза строго Оцу. — Какво правиш с тази дървена сабя? И си облечен в белите работни дрехи.

— Упражнявах се. Върху дърветата.

— Никой не е против твоите упражнения, Джотаро, но не тук. Забрави ли къде се намираш? Тази градина е символ на мир и чистота. Тук е свято място, обречено на богинята, която е прародителка на всички нас. Погледни там. Не виждаш ли знака, че е забранено да се посяга на дърветата, да се нараняват или убиват животните? Срамота е човек, който работи тук, да чупи клони с дървена сабя.

— О, знам всичко това — промърмори момчето с израз на негодувание.

— Щом знаеш, защо го правиш? Ако учителят Аракида те хване, наистина ще загазиш.

— Не виждам нищо нередно в чупенето на мъртви клони. Нали няма нищо, щом са мъртви?

— Напротив, има! Тук има!

— Все много знаеш! Нека само да ти задам един въпрос.

— Какъв например?

— Ако тази градина има такова значение, защо хората не се грижат по-добре за нея?

— Безобразие е, че постъпват така. Да я оставят така запусната е като да поникнат бурени в душата.

— Нямаше да е толкова зле, ако бяха само плевелите, но погледни дърветата. Ударените от гръм са оставени да умрат, отнесените от ураганите лежат, където са паднали. Има ги навсякъде. Птиците са изкълвали покривите и те са протекли. И никой не поправя даже каменните фенери, когато се развалят. Как реши, че това място е важно? Слушай, Оцу, крепостта в Осака не е ли бяла и ослепителна, когато я погледнеш откъм океана при Сецу? Токугава Иеясу не строи ли във Фушими и на дузина други места по-великолепни укрепления? Новите къщи на даймио и богатите търговци в Киото и Осака не блестят ли с позлатени украси? Нима учителите по чайна церемония Рикю и Кобори Еншу не казват, че дори едно непочистено петънце мръсотия в градината на чайна разваля аромата на чая? Но тази градина ще се разруши. Защо единствените хора, работещи в нея, сме аз и трима-четирима старци? А виж колко е голяма!

— Джотаро! — каза Оцу, като сложи ръка под брадичката му и повдигна лицето му. — Ти само повтаряш дума по дума каквото каза в една беседа учителят Аракида.

— А, ти също ли си я слушала?

— Да, повярвай ми — каза тя укорително.

— Е, явно не мога постоянно да те надхитрям.

— Няма да ме впечатлиш, като папагалстваш това, което казва учителят Аракида. Не го одобрявам, даже когато думите му са верни.

— Знаеш ли, той е прав. Като го чух да говори, се зачудих дали Нобунага, Хидейоши и Иеясу са наистина толкова велики мъже. Знам, че трябва да са важни, но толкова ли е хубаво да управляваш страната и да си въобразяваш, че единствено ти си от значение?

— Е, имало е и по-лоши от Нобунага и Хидейоши. Те поне подновиха императорския дворец в Киото и се опитаха да направят народа щастлив. Дори да са постъпили така само за оправдание пред себе си и пред другите, въпреки всичко заслужават доверие. Шогуните Ашикага са били много по-лоши.

— Защо?

— Нали си чувал за Онинската война?

— Да.

— Шогунатът на Ашикага бил толкова неспособен, че имало непрекъснати междуособици — едни воини непрекъснато се биели с други, за да спечелят повече земи за себе си. Обикновените хора нямали минута спокойствие и никой не се замислял сериозно за страната като цяло.

— Говориш за всички онези битки между привържениците на Ямана и Хосокава ли?

— Да… В ония дни, преди повече от сто години, Аракида Уджицуне станал първосвещеник на светилището в Исе. Нямало достатъчно пари за продължаване на древните церемонии и свещени обреди. Уджицуне двайсет и седем пъти отправял молби за помощ към правителството да бъдат подновени светилищните сгради, но императорският двор бил твърде беден, шогунатът твърде слаб, а воините толкова заети със своите кръвопролития, че не им било до това. Въпреки всичко Уджицуне обикалял в търсене на подкрепа за своето начинание, докато накрая успял да положи основите на нов храм. Тъжна история, нали? Но като се замислиш, хората, пораснат ли, забравят, че дължат живота си на своите предци, така, както всички ние дължим живота си на богинята от Исе.

Доволен, че предизвика Оцу да произнесе тази дълга и страстна реч, Джотаро подскочи във въздуха, като се смееше и пляскаше с ръце.

— Сега кой папагалства учителя Аракида? Мислиш, че не съм слушал това преди, а?

— Ох, ти си невъзможен! — възкликна Оцу, като се заливаше от смях.

Ако не й пречеше вързопът, щеше да го плесне веднъж. Още усмихната, тя погледна накриво момчето, което накрая обърна внимание на необичайния товар.

— Чии са тия неща? — попита той и протегна ръка.

— Не ги пипай! Не знаем на кой са.

— Ама аз няма нищо да счупя. Искам само да погледна. Обзалагам се, че тежи. Тая дългата сабя наистина е голяма, нали?

Очите на Джотаро светнаха.

— Сенсей!

Чу се топуркане на сламени сандали и дотича една от девойките от храма.

— Учителят Аракида ви вика. Май иска да свършите нещо.

Едва поспряла, тя се обърна и се затича обратно.

Със стреснато изражение на лицето Джотаро се огледа във всички посоки. Зимното слънце проблясваше между дърветата и вейките се полюшваха, подобно на вълни. Очите му се разшириха, сякаш сред процеждащите се лъчи светлина е видял привидение.

— Какво има? — попита Оцу. — Какво гледаш?

— А, нищо — отвърна унило момчето, като хапеше показалеца си. — Когато това момиче те нарече „наставнице“, си припомних изведнъж за моя наставник.

Оцу също изведнъж се почувства малко натъжена и ядосана. Макар че забележката на Джотаро беше съвсем неволна, защо трябваше да споменава Мусаши?

Въпреки съвета на Такуан, не можеше да си представи, че ще прогони от сърцето си копнежа по Мусаши. Такуан беше толкова безчувствен. В известен смисъл го съжаляваше за неговото явно пренебрежение към любовта. Любовта е като зъбобол. Щом беше заета с нещо, Оцу не мислеше за нея, но когато я налегнеха спомени, отново я обземаше желание да тръгне по пътищата да го търси, да го намери, да сложи глава на гърдите му и да плаче от щастие.

Тя мълчаливо тръгна. Къде е той? От всички мъки, които спохождаха хората, без съмнение най-острата, най-разкъсващата и най-мъчителната беше да си лишен от възможността да се полюбуваш на съществото, без което не можеш. Сълзите се лееха по бузите й, докато вървеше.

Тежките саби с износените си ремъци нищо не й говореха. Даже не подозираше, че носи вещите на Мусаши.

Джотаро, усетил, че е сбъркал нещо, тръгна унило на няколко крачки след нея. Когато Оцу влизаше през портата на къщата на Аракида, той тичешком я настигна и попита:

— Сърдиш ли се? За това, което казах?

— Не, няма нищо.

— Съжалявам, Оцу. Наистина.

— Ти не си виновен. Просто на мен нещо ми е мъчно. Но не се тревожи. Ще видя какво иска учителят Аракида. Ти иди да си вършиш работата.

Аракида Уджитоми наричаше къщата си Домът на учението. Беше превърнал част от нея в училище, посещавано не само от девойките от храма, а и от четиридесет-петдесет други деца от трите околии, които владееше светилището. Опитваше се да обучава младите по не особено разпространен в онези времена начин: преподаваше им древната история на Япония, която в по-просветените градове се смяташе за непотребна. Ранната история на страната беше пряко свързана със светилището в Исе и неговите земи. Но беше такова време, в което хората са склонни да свързват съдбата на Япония с тази на военното съсловие. Събитията от далечното минало нямаха особено значение. Уджитоми водеше самотна битка да посее сред младите хора в областта семената на една по-стара, традиционна култура. Докато някои твърдяха, че земите далеч от столицата не влияят върху съдбините на страната, Уджитоми беше на друго мнение. Ако успееше да отвори очите на тукашните деца за миналото, може би, мислеше той, духът им един ден ще израсне като величествените дървета в свещената гора.

С постоянство и всеотдайност всеки ден говореше на децата за китайската класика, за Хрониката на древните събития и за най-ранната история на Япония, с надеждата, че неговите възпитаници ще започнат да ценят тези книги. Вършеше това повече от десет години. Убеден беше, че Хидейоши може да е наложил властта си над страната и да се е провъзгласил за регент, Токугава Иеясу може да е всемогъщ шогун „варваропокорител“, но децата не би трябвало като по-възрастните от тях да бъркат щастливата звезда на някакъв военен герой с прекрасното слънце. Ако продължава да се труди търпеливо, младежите ще разберат, че именно великата Богиня на слънцето, а не един недодялан воин и диктатор въплъщават стремежите на нацията.

Аракида излезе от просторната класна стая с леко запотено лице. Щом децата изхвръкнаха като ято пчели и се втурнаха бързо към домовете си, една девойка от светилището му каза, че Оцу го чака. Малко объркан, отвърна:

— А, да. Нали пратих да я повикат? Съвсем забравих. Къде е тя?

Оцу бе точно пред къщата, където беше стояла известно време, заслушана в беседата на Аракида.

— Ето ме — обади се тя. — Трябвам ли ви?

— Извинявайте, че ви накарах да чакате. Влезте.

Той я заведе в личния си кабинет, но преди да седне, посочи предметите, които тя носеше и попита какви са. Тя му обясни как бяха попаднали при нея. Аракида присви очи и подозрително се загледа в мечовете.

— Обикновен поклонник не би дошъл тук с такива неща — каза той. — И снощи не бяха там. Някой трябва да е влизал вътре посред нощ. — После с израз на възмущение измърмори: — Сигурно някой самурай е решил да се пошегува, но на мен не ми се нрави.

— А! Сещате ли се за някой, който би искал да намекне, че в Дома на девиците е имало мъж?

— Да. Всъщност за това исках да говоря с вас.

— Отнася ли се по някакъв начин до мен?

— Е, не бих искал да се разстройвате, но има нещо такова. Има един самурай, който ми натяква, че съм ви настанил в една и съща къща с девойките от светилището. Казва, че ме предупреждавал за мое добро.

— Направила ли съм нещо, което да ви злепоставя?

— Няма причина да се тревожите. Просто, нали знаете, хората говорят. Не се сърдете, но в края на краищата вие не сте съвсем девойка. Била сте и сред мъже и хората казват, че се петни храма, щом жена, която не е непорочна, живее заедно с момичетата в Дома на девиците.

Макар Аракида да говореше с небрежен тон, очите на Оцу се напълниха със сълзи. Тя наистина много беше пътувала, беше свикнала да се среща с хора и странстваше през живота с тая стара любов, впила се в сърцето й; може би беше съвсем естествено хората да я възприемат като светска жена. Но това не намаляваше нейния потрес. Обвиняваха я, че не е целомъдрена, при все че всъщност беше такава. Аракида явно не придаваше особено значение на въпроса. Просто го безпокоеше, че хората приказват и тъй като беше краят на годината и „тям подобни“, както той се изрази, той искаше да знае дали тя ще бъде така добра да прекрати уроците по флейта и да се изнесе от Дома на девиците.

Оцу бързо се съгласи, не защото се признаваше за виновна, а защото нямаше намерение да остава дълго и не искаше да създава неприятности, особено на учителя Аракида. Въпреки че негодуваше срещу несправедливите сплетни, тя бързо благодари за неговата добрина по време на престоя и каза, че до утре ще напусне.

— О, не е толкова спешно — увери я той, като се пресегна към малкия си шкаф за книги, извади малко пари и ги уви в хартия.

Джотаро, който беше последвал Оцу, издебна тоя миг да надникне от терасата и да прошепне:

— Ако ще си тръгваш, и аз напускам с теб. И без това ми омръзна да мета старата им градина.

— Ето един малък подарък — каза Аракида. — Не е много, но го вземете за пътни разходи.

Подаде й вързопчето, съдържащо няколко златни монети.

Оцу не пожела да го докосне. С израз на смущение тя му каза, че не заслужава да й плаща само заради уроците по флейта на момичетата. По-скоро тя е тази, която трябва да плати за осигурената храна и подслон.

— Не — отвърна Аракида. — Не бих могъл да взема пари от вас, но бих искал да направите нещо за мен, ако случайно отивате в Киото. Можете да приемете тази сума като възнаграждение за услугата.

— С удоволствие ще направя всичко, каквото поискате, но вашата любезност е достатъчно възнаграждение.

Аракида се обърна към Джотаро и каза:

— Защо да не дам парите на него? Той може да ви купува разни неща по пътя.

— Благодаря ви — каза Джотаро и припряно протегна ръка, вземайки вързопчето.

Чак след това погледна Оцу и каза:

— Нали може?

Поставена пред свършен факт, Оцу отстъпи и поблагодари на Аракида.

— Услугата, за която моля — каза той, — е да доставите една пратка от мен на господаря Карасумару Мицухиро, който живее в Хорикава в Киото. — Докато говореше, свали два свитъка от полиците на стената. — Господарят Карасумару преди две години ме помоли да нарисувам тези неща. Те са вече завършени. Той възнамерява да напише обяснение към картините и да ги представи на Императора. Ето защо не искам да ги поверя на обикновен пратеник или куриер. Ще ги занесете ли, като внимавате да не се намокрят или изцапат по пътя?

Това беше поръчение с неочаквана значимост и отначало Оцу се поколеба. Едва ли обаче би могла да откаже и след малко се съгласи. Тогава Аракида взе една кутия и намаслена хартия, но преди да опакова и запечата свитъците, каза:

— Май трябваше първо да ви ги покажа.

Седна и започна да развива картините на пода пред тях. Очевидно беше горд с творбите си и сам искаше да ги погледне, преди да се раздели с тях.

Оцу ахна пред красотата на свитъците, а Джотаро ококори очи, като се наведе да ги разгледа по-отблизо. Тъй като още не бяха вписани обясненията, никой от тях не знаеше каква история беше илюстрирана. Но щом Аракида разви сцена след сцена, те видяха пред себе си обрисуван живота в старинния императорски двор, всичко изпълнено прецизно, във великолепни багри, на места посипани със златен прашец. Картините бяха в стила на школата Тоса, която се основаваше на класическото японско изкуство.

Макар никога да не бе учил нищо за изкуство, Джотаро остана смаян от видяното.

— Погледни огъня там! — възкликна той. — Все едно, че наистина гори, нали?

— Не пипай картината — предупреди го Оцу. — Само гледай.

Докато двамата се взираха възхитено, влезе един прислужник и каза нещо с много тих глас на Аракида, който кимна и отговори:

— Разбирам. Мисля, че няма нищо страшно. Но за всеки случай накарай човека да ти даде разписка.

При тези думи той даде на слугата вързопа и двете саби, които му донесе Оцу.

Като разбраха, че тяхната учителка по флейта ги напуска, момичетата от Дома на девиците се натъжиха. За двата месеца, през които беше при тях, те свикнаха да я приемат като по-голяма сестра. Събраха се около нея с помръкнали лица.

— Вярно ли е?

— Наистина ли си отиваш?

— Ще се върнеш ли някога пак?

Отвън Джотаро извика:

— Готов съм. Защо се бавиш толкова?

Снел бялото одеяние, той отново беше облякъл обичайното си късо кимоно и препасал отстрани дървената сабя. Кутията със свитъците, увита в хартия, висеше напречно на гърба му. От прозореца Оцу се обади:

— Това се казва бързина!

— Аз винаги съм бърз! — не остана длъжен Джотаро. — Още ли не си готова? Защо на жените им отнема толкова време да се облекат и да си стегнат багажа?

Той се припичаше на слънце сред двора, прозявайки се мързеливо. Но тъй като беше по природа нетърпелив, бързо му доскуча.

— Още ли не си свършила? — викна.

— Сега идвам — отвърна Оцу.

Вече бе събрала нещата си, но момичетата не я пускаха. Опитваше се да се раздели с тях и ги утешаваше:

— Не тъжете. Ще дойда да ви видя някой ден. Пазете се и бъдете здрави.

Имаше неприятното чувство, че това не е истина, защото след случилото се изглеждаше малко вероятно да се върне някога. Може би момичетата подозираха това. Няколко от тях плачеха.

Накрая една предложи всички да изпратят Оцу до свещения мост над реката Исудзу. Те се скупчиха около нея и я съпроводиха на излизане от Дома. Не видяха веднага Джотаро и започнаха да го викат по име със събрани на фуния около устата ръце, но не получиха отговор. Оцу, която го познаваше твърде добре, за да се разтревожи, каза:

— Сигурно се е уморил от чакане и е тръгнал напред.

— Какво непослушно момченце! — възкликна едно от момичетата.

Друга изведнъж погледна Оцу и попита:

— Той син ли ти е?

— Да ми е син? Как можахте да си го помислите? До следващата година няма да съм навършила даже двайсет и една. Изглеждам ли достатъчно възрастна, за да имам толкова голямо дете?

— Не, но някой каза, че бил твой син.

Припомнила си разговора с Аракида, Оцу се изчерви, после се утеши с мисълта, че няма голямо значение какво говорят хората, стига Мусаши да й има доверие.

В този миг Джотаро дотича при тях.

— Хей, какво става? — попита той нацупен. — Първо ме караш да чакам сто години, после тръгваш без мен!

— Но те нямаше там, където трябваше да бъдеш — изтъкна Оцу.

— Да, но можеше да ме потърсиш, нали? Видях ей там на пътя Тоба един човек, който малко ми заприлича на моя учител. Затичах се да видя дали наистина е той.

— Някой, който прилича на Мусаши ли?

— Да, но не беше той. Стигнах до оня ред дървета и добре огледах мъжа в гръб, но не би могъл да е Мусаши, защото беше куц.

Все така ставаше, откакто Оцу и Джотаро пътуваха заедно. Не минаваше ден, без да зърнат проблясък на надежда, последван от разочарование. Навсякъде виждаха някой, който им прилича на Мусаши — мъж, минаващ край прозореца, самурай в лодка, която тъкмо отплува, яздещ ронин или неясно различим пътник в паланкин. Надеждата им растеше и те се втурваха да се уверят, за да се спогледат накрая обезсърчени. Беше се случвало десетки пъти. Ето защо сега Оцу не се разстрои, макар Джотаро да беше посърнал. Тя обърна случката на шега и каза:

— Много жалко, че си се объркал, но не се сърди, че тръгнах. Мислех, че ще те намеря на моста. Нали знаеш, казват, че ако потеглиш на път в лошо настроение, ще си сърдит през цялото време. Хайде, ела да се сдобрим.

Макар и външно доволен, Джотаро се обърна и хвърли неприязнен поглед към момичетата, които ги следваха.

— Какво правят всички тия тук? Да не би да идват с нас?

— Не, разбира се. Просто им е мъчно, че си тръгвам и са толкова мили, че ни придружават до моста.

— Ах, колко любезно от тяхна страна — каза Джотаро, подражавайки речта на Оцу, с което накара всички да прихнат от смях.

Сега, когато той се присъедини към групата, мъката от раздялата се уталожи и момичетата си върнаха доброто настроение.

— Оцу — извика една от тях, — завиваш в грешна посока; пътят към моста не е натам.

— Знам — каза тихо Оцу.

Беше завила към портата Тамагуши, за да се поклони във вътрешното светилище. Като плесна веднъж с ръце, тя наведе глава към олтара и няколко мига застина в мълчалива молитва.

— А-ха, разбирам — промърмори Джотаро. — Мисли, че не трябва да тръгне, без да се сбогува с богинята.

На него му беше достатъчно да наблюдава от разстояние, но момичетата започнаха да го мушкат в гърба и да го питат защо не последва примера на Оцу.

— Кой? Аз ли? — попита учудено момчето. — Аз не искам да се кланям пред разни стари светилища.

— Не биваше да казваш това. Някой ден ще бъдеш наказан.

— Бих се чувствал нелепо да се кланям така.

— Кое е нелепото в това да изразиш почитта си към Богинята на слънцето? Тя не е като някое от ония второстепенни божества, които почитат в големите градове.

— Знам.

— Защо тогава не се поклониш?

— Защото не искам!

— Напук, нали?

— Я млъквайте, побъркани женски! Всички до една!

— О, боже! — възкликнаха в хор момичетата, поразени от неговата грубост. — Какво чудовище! — каза една от тях.

Свършила своето поклонение, Оцу вече се връщаше към тях.

— Какво има? — попита тя. — Изглеждате разтревожени.

— Той ни нарече побъркани женски — изтърси едно от момичетата, — само понеже се опитахме да го накараме да се поклони пред богинята.

— Джотаро, знаеш, че това не е хубаво — смъмри го Оцу. — Наистина би трябвало да се помолиш.

— За какво?

— Не каза ли ти самият, че когато Мусаши щял да бъде убит от монасите от Ходзоин, си вдигнал ръце и си се помолил с колкото се може по-силен глас? Защо не се помолиш и тук?

— Но… но те всички гледат.

— Добре, ще се обърнем, за да не те гледаме.

Всички се обърнаха с гръб към момчето, но Оцу погледна крадешком назад. Той тичаше послушно към портата Тамагуши. Щом стигна до нея, застана с лице към светилището и съвсем по момчешки направи дълбок, светкавично бърз поклон.

Въртележката

Обърнат към морето, Мусаши седеше на тясната тераса пред малката рибна гостилница. Специалитетът на гостилницата бяха морски охлюви, поднасяни направо сварени в черупките. Близо до терасата стояха две гмуркачки с кошници прясно уловени миди в ръцете и някакъв лодкар. От една страна този го подканяше да направят заедно обиколка на островите покрай брега, а от друга жените се опитваха да го убедят, че където и да отива, има нужда да вземе със себе си миди.

Мусаши бе зает с това да отдели от крака си пропитата с гной превръзка. Тежко пострадал от раната, сега той едва можеше да повярва, че треската и отокът са вече минали. Кракът му си бе върнал обичайните размери и макар кожата да беше бяла и сбръчкана, го болеше съвсем малко.

Махна на лодкаря и гмуркачките да си вървят, свали чувствителния си крак на пясъка и тръгна към брега да го измие. После се върна на терасата и зачака момичето от гостилницата, което бе пратил да му купи нови кожени чорапи и сандали. Щом тя се върна, сложи ги и предпазливо направи няколко крачки. Още накуцваше, но съвсем не като преди.

Старецът, който готвеше охлювите, вдигна поглед.

— Салджията ви вика. Не искахте ли вие да пресечете до Оминато?

— Да. Оттам, мисля, има редовно лодка до Цу.

— Има, също има лодки за Йокаичи и Кувана.

— Колко дни остават до края на годината?

Старецът се засмя.

— Завиждам ви — каза той. — Явно нямате да плащате дългове тази година. Днес сме двайсет и четвърти.

— Само толкова ли? Мислех, че е по-късно.

— Колко е хубаво да си млад!

Докато крачеше към пристана на саловете, Мусаши усети някакъв порив да продължи да тича, все по-бързо. Оздравяването повдигна духа му, но много по-щастлив го правеше духовното изживяване тази сутрин.

Салът вече бе пълен, но той успя да си намери място. На противоположната страна на залива, при Оминато, се качи на една голяма лодка, която отиваше в Овари. Платната се изпънаха и съдът се плъзна по приличната на стъкло повърхност на залива на Исе. Мусаши стоеше в тълпата и спокойно се взираше над водата от лявата си страна към старото тържище, Ямада и пътя за Мацудзака. Ако отиде в Мацудзака, може би ще срещне прославения майстор на сабята Микогами Тендзен, но не — още е много рано за това. Слезе, както възнамеряваше, в Цу.

Забеляза пред него да върви човек с къса пръчка на кръста. Около пръчката имаше омотана верига с кълбо на края. Мъжът носеше също къса бойна сабя в кожена ножница. Изглеждаше на четиридесет и две, четиридесет и три години. Лицето му, тъмно като това на Мусаши, бе сипаничаво, а червеникавата коса — вързана на възел отзад.

Можеше да бъде взет за разбойник, ако не беше момчето, което го следваше. Двете бузи на детето бяха изцапани със сажди и то носеше голям чук — явно бе ковашки чирак.

— Майсторе, почакайте ме!

— Давай по-бързо!

— Бях оставил чука в лодката.

— Изоставяш това, от което си вадиш хляба, а?

— Върнах се и го взех.

— Сигурно си много горд от себе си заради това. Следващия път като забравиш нещо, направо ти строшавам главата!

— Майсторе… — замоли момчето.

— Тихо!

— Не може ли да пренощуваме в Цу?

— Още е съвсем светло. До свечеряване ще успеем да се приберем у дома.

— И без друго искам да спра някъде. Щом сме на път, защо да не се порадваме на пътуването?

— Не говори глупости!

Улицата, по която се влизаше в града, бе заета от магазинчета за дребни предмети и също като в други пристанища, залята от хора, които се опитваха да привлекат посетители в странноприемниците си. Чиракът отново загуби от поглед своя майстор и тревожно се загледа в тълпата, докато онзи не излезе от едно магазинче с малка, шарена книжна въртележка.

— Ива! — извика той на момчето.

— Да, господине.

— Дръж това. И внимавай да не се счупи! Мушни си го в яката.

— Подарък за малкия ли?

Мъжът изсумтя.

След като го бе нямало по работа няколко дни, сега с нетърпение очакваше да види доволната усмивка на детето, когато му даде играчката.

Изглеждаше, че двамата почти водят Мусаши след себе си. Всеки път щом решеше да завие, те завиваха преди него в същата посока. На Мусаши му хрумна, че този ковач е навярно Шишидо Байкен, но тъй като не можеше да е сигурен, намисли лесен начин, по който да провери. Като се престори, че не ги забелязва, той избърза за известно време напред и после пак изостана, като през цялото време подслушваше. Минаха през града под крепостта и тръгнаха по планинския път към Судзука, същия, по който вероятно Байкен би тръгнал за дома си. Като свърза това в едно с дочутите откъслеци от разговора, Мусаши заключи, че човекът наистина е Байкен.

Отначало възнамеряваше да отиде право в Киото, но тази случайна среща се оказа прекомерно изкушение. Приближи се до пътниците и приятелски рече:

— В Умехата ли се връщате?

— Да, отивам в Умехата — отвърна сопнато мъжът. — Защо?

— Питах се дали не сте Шишидо Байкен.

— Аз съм. А вие кой сте?

— Казвам се Миямото Мусаши. Изучавам бойните изкуства. Преди не много време ходих до дома ви в Уджии и се срещах с вашата съпруга. Струва ми се, че съдбата ни събира тук заедно.

— Тъй ли? — рече в отговор Байкен. После, с израз на внезапно озарение, добави: — Вие ли сте човекът, който отседнал в онзи хан Ямада и искал да си премери силите с мен?

— Как сте разбрали за това?

— Пратили сте в дома на Аракида някакъв човек да ме намери, нали?

— Да.

— Имах да свърша една работа за Аракида, но не бях отседнал в къщата му. Преотстъпиха ми една работилница в селото. Работата беше такава, че само аз можех да я свърша.

— Разбирам. Чувал съм, че сте голям познавач на боя с кълбо на верига.

— Ха-ха! Но вие казвате, че сте се видели с жена ми?

— Да. Тя ми показа една от бойните стойки на стила Яегаки.

— Е, толкова трябва да ви стигне. Няма защо да вървите подире ми. О, разбира се, мога да ви покажа много повече, отколкото ви е показала тя, но в мига, в който го видите, вече ще сте на път за оня свят.

Впечатлението на Мусаши от съпругата бе, че е доста надменна, но това сега бе истинско високомерие. От вече видяното беше доста сигурен, че може да надвие този човек, но реши да не прибързва. Такуан му бе преподал най-важния житейски урок — на този свят има много хора, които може да се окаже, че ни превъзхождат. Този урок се потвърди от преживяванията му в Ходзоин и крепостта Коягю. Преди да остави гордостта и увереността да го подведат така, че да подцени някой противник, искаше да го прецени от всяко възможно гледище. Докато още не бе готов с това, оставаше винаги общителен, макар понякога това да караше противника да го сметне за страхлив или раболепен.

В отговор на презрителната забележка на Байкен, той отвърна с подобаваща на младостта му почтителност:

— Разбирам. Аз наистина научих много от вашата съпруга, но след като съм имал късмета да ви срещна, ще ви бъда благодарен, ако ми разкажете нещо повече за оръжието, с което си служите.

— Ако искате само да говорим, добре. Възнамерявате да пренощувате в хана при бариерата ли?

— Така си бях наумил, освен ако не бъдете достатъчно любезен да ме изтърпите за още една нощ.

— Добре дошъл сте, стига да преспите в ковачницата. Ние не сме ханджии и нямаме постелки за гости.

По залез-слънце стигнаха в подножието на връх Судзука. Под червените облаци селцето изглеждаше неподвижно като заспало езеро. Ива изтича напред да предупреди за пристигането им и щом стигнаха къщата, съпругата на Байкен ги чакаше под стряхата с пеленачето и въртележката в ръка.

— Виж, виж, виж! — гукаше му тя. — Татко го нямаше, татко се върна. Виж, ето го.

За миг таткото престана да бъде въплъщение на високомерието и по лицето му се разля бащинска усмивка.

— Виж, детенце, ето го татко — рече той напевно, вдигна ръка и зашава с пръсти.

Съпруг и съпруга се изгубиха вътре, седнаха и започнаха разговор само за детето и домакинството, без да обръщат внимание на Мусаши.

Накрая, щом вечерята бе готова, Байкен се сети за госта си.

— Дай на този човек нещо за ядене — обърна се той към своята съпруга.

Мусаши седеше на пръстения под в ковачницата и се топлеше на пещта. Дори не си беше свалил сандалите.

— Беше тук само преди ден и пренощува — отвърна кисело жената и сложи малко саке да се стопли на огнището пред мъжа й.

— Младежо — обади се Байкен, — пиете ли саке?

— Няма да откажа.

— Ето ви чаша.

— Благодаря.

Мусаши се приближи до прага на стаята с огнището, пое чашата с местна разновидност на напитката и я вдигна към устните си. Беше кисела на вкус. След като я пресуши, върна чашата на Байкен с думите:

— Нека аз да ви налея.

— Няма нужда, имам още — Той погледна за миг към Мусаши и после попита: — На колко сте години?

— Двайсет и две?

— Откъде сте?

— Мимасака.

Байкен, който бе зареял поглед нанякъде, мигновено се обърна към Мусаши и наново го огледа от глава до пети.

— А, вие го казахте преди малко. Как ви беше името?

— Миямото Мусаши.

— Как се пише „Мусаши“?

— Също като „Такедзо“.

Съпругата влезе и сложи на рогозката пред Мусаши супа, туршия, клечки за хранене и паничка ориз.

— Яжте! — каза тя направо.

— Благодаря — отвърна Мусаши.

Байкен изчака миг-два и после, като на себе си, каза:

— Сега сакето е горещо — Наля на Мусаши още една чаша и небрежно попита: — Значи ли това, че като по-млад сте се казвали Такедзо?

— Да.

— Още ли сте имали това име, когато сте били на около седемнайсет години?

— Да.

— На тази възраст не сте ли участвали случайно заедно с още един ваш връстник в битката при Секигахара?

Сега дойде ред на Мусаши да се изненада.

— Откъде знаете? — попита той провлачено.

— О, аз знам много неща. И аз бях при Секигахара.

Като чу това, Мусаши се предразположи към човека. Байкен също изведнъж започна да се държи по-приятелски.

— Мислех, че съм ви виждал някъде — каза ковачът. — Допускам, че сме се срещали на бойното поле.

— И вие ли сте били на страната на Укита?

— По онова време живеех в Ясугава и отидох на война заедно с една група тамошни самураи. Бяхме наистина в най-първите редици.

— Наистина ли? Предполагам, че сме се видели тогава.

— А какво стана с вашия приятел?

— Оттогава не съм го виждал.

— От битката насам ли?

— Не точно. Известно време прекарахме в една къща в Ибуки. Чакахме да заздравеят моите рани. Там, хм, се разделихме. Това бе последния път, когато го видях.

Байкен извести жена си, че сакето им е свършило. Тя вече си беше легнала с бебето.

— Няма повече — отвърна.

— Искам още. Веднага!

— Защо тъкмо тази вечер ти се е приискало да пиеш толкова много?

— Тук почнахме интересен разговор. Трябва ни още саке.

— Обаче няма.

— Ива! — извика Байкен през паянтовата дървена стена към ъгъла на ковачницата.

— Какво има, господине? — отвърна момчето.

То бутна вратата и показа лице, като се приведе заради ниската греда над входа.

— Иди до къщата на Оносаку и вземи на заем една бутилка саке.

Мусаши не искаше да пие повече.

— Ако не възразявате, ще премина към яденето — каза той и взе клечките си.

— Не, не, чакайте — възкликна Байкен и бързо го улови за китката. — Още не е време за ядене. Като съм пратил момчето за още саке, изчакайте да пийнем.

— Ако сте го направили заради мен, не е трябвало. Не мисля, че ще мога да изпия нещо повече от това.

— О, я стига — настоя Байкен. — Казахте, че искате да чуете нещо повече за ножа с верига и кълбо. Ще ви кажа всичко, което знам, но нека, докато говорим, изпием още по няколко чаши.

Щом Ива се върна със сакето, Байкен наля част от него в котлето, сложи го над огъня и надълго заговори за оръжието си и как може да се възползваш от него при истински бой. Най-доброто било, каза той на Мусаши, че за разлика от сабята, не оставяло на противника време да се защити. Освен това, преди да нападнеш направо врага си, било възможно да му отнемеш оръжието с помощта на веригата. Едно сръчно премятане на тази верига, дръпваш силно и неприятелят вече няма меч.

Още седнал, Байкен показа едно от бойните положения.

— Ето сега, хванали сте кривия нож в лявата ръка и кълбото — с дясната. Ако врагът ви приближи, го подлъгвате, че ще замахнете отляво и после мятате кълбото в лицето му. Това е един от начините.

Смени стойката си и продължи:

— Сега, в случай, че има разстояние между вас и противника, му отнемате оръжието с веригата. Няма значение какво оръжие е — сабя, копие, дървен прът или каквото там било.

Байкен продължи все така и описа на Мусаши начините да се мята кълбото, за около десетте предания, свързани с това оръжие, за това, че веригата приличала на змия, че е възможно хитро да редуваш движенията на кривия нож и веригата така, че да предизвикаш у противника зрителна измама и да го накараш сам да си навреди, докато се опитва да се защитава, за всички тайни начини да се използва оръжието.

Мусаши бе като омагьосан. Щом чуеше някой да говори така, целият се превръщаше в слух, жаден да запомни всяка една подробност.

Веригата. Ножа. Двете ръце…

Докато слушаше, в ума му се зародиха други мисли. „Сабята може да се използва с една ръка, но човек, който има две ръце…“

Втората бутилка саке също се изпразни. Изпил доста от нея, Байкен продължаваше да настоява пред Мусаши, който вече отдавна беше превишил мярката си и беше по-пиян от когато и да било преди.

— Събуди се! — викна домакинът на жена си. — Ще оставим госта да спи тук. Ние с теб можем да спим в задната стая. Иди да постелеш.

Жената не се помръдна.

— Стани! — повтори по-високо Байкен. — Гостът е уморен. Остави го да си легне.

Жена му тъкмо си беше затоплила краката и щеше да е неприятно да стане.

— Ти каза, че може да спи в ковачницата при Ива — промърмори тя.

— Стига ми говори наопаки. Прави, каквото ти казвам!

Тя стана раздразнена и тръгна към задната стая. Байкен взе на ръце заспалото пеленаче и каза:

— Юрганът е стар, но огънят е точно тук до вас. Ако ожаднеете, на него има гореща вода за чай. Лягайте си и се настанете удобно.

Той също отиде в задната стая.

Когато се върна да смени възглавниците, жената вече нямаше кисело изражение.

— И мъжът ми е много пиян — обясни тя, — и сигурно е уморен от пътуването. Казва, че имал намерение да спи до късно, така че се настанете и спете, докогато искате. Утре ще ви приготвя топла закуска.

— Благодаря.

Мусаши не можеше да измисли какво повече да каже. Не се сдържаше да свали кожените си чорапи и наметало.

— Благодаря много.

Мушна се под още топлия юрган, но от пиенето собственото му тяло бе дори по-топло.

Съпругата остана на вратата, погледна го, после тихо духна свещта и каза:

— Лека нощ.

Мусаши усещаше главата си като стегната с железен обръч. Слепоочията му болезнено туптяха. Питаше се защо пи повече от обикновено. Чувстваше се ужасно, но не можеше да не мисли за Байкен. Защо ковачът, който в началото трудно можеше да се нарече учтив, изведнъж взе да се държи приятелски и прати за още саке? Защо недоволната му съпруга стана внезапно мила и загрижена? Защо му отстъпиха това топло легло?

Всичко изглеждаше необяснимо, но преди Мусаши да разреши загадката, дрямката го надви. Затвори очи, пое си няколко пъти дълбоко дъх и издърпа завивките нагоре. Остана да се вижда само челото му, осветено от време на време от проблясъци на огъня. Постепенно дишането му стана дълбоко и равно.

Жената на Байкен се дръпна крадешком в задната стая. Рогозката леко попукна под нозете й.

Мусаши сънува сън, или по-скоро откъслек от сън, който постоянно се повтаряше. В спящото му съзнание като мушица влетя някакъв спомен от детството, който сякаш се опитваше да изпише нещо със светещи букви. Счуха му се думите на една приспивна песен:

Легни, заспи,

сладко е детето,

като спи…

Върнал се беше у дома си в Мимасака и слушаше приспивната песен, която жената на ковача пееше на наречие от Исе. Беше малко дете в ръцете на една жена с бледа кожа… неговата майка… Тази жена трябва да е майка му. Притиснат до гърдите й, вдигна поглед към нейното бяло лице.

— … непослушни, и карат майките си да плачат… — каза кротко майка му, която го люлееше на ръцете си.

Тънкото й, изящно лице изглеждаше леко синкаво, като сливов цвят. Имаше една стена, дълга каменна стена, с гълъбови очички по нея. И една кирпичена стена, над която клоните чернееха в настъпващата нощ. От къщата струеше светлина на лампа. Сълзи блестяха по страните на майка му. Детето погледна тези сълзи учудено.

— Върви си! Връщай се у дома!

Беше строгият глас на Мунисай, идващ от къщата. Беше заповед. Майката на Мусаши бавно се изправи. Затича по дълга каменна алея. Разплакана, тя нагази в реката и тръгна към средата й.

Детето, което не можеше да говори, се загърчи в ръцете на майка си. Опитваше се да й каже, че пред тях има опасност, колкото повече мърдаше, толкова по-здраво го хващаше тя. Влажната й буза се отри в неговата.

— Такедзо — каза тя, — ти дете на мама или на татко си?

Мунисай викаше от брега. Майката потъна под водата. Бебето бе изхвърлено на чакълестия бряг, където остана да лежи между цъфналите иглики и да плаче с пълен глас.

Мусаши отвори очи. Когато пак задряма, някаква жена — майка му?, някоя друга? — нахълта в неговия сън и отново го събуди. Той не можеше да си спомни вида на майка си. Мислеше често за нея, но не би могъл да нарисува лицето й. Винаги щом видеше друга някоя майка, си помисляше, че майка му навярно е изглеждала като нея.

„Защо тази нощ?“, помисли си.

Въздействието на сакето бе преминало. Отвори очи и се втренчи в тавана. Сред черните сажди се виждаше червеникава светлинка, отражение на жаравата в огнището. Погледът му се спря на въртележката, закачена на тавана над него. Забеляза също, че завивките още пазеха мириса на майка и дете. С неясно чувство на тъга остана да лежи полубуден и да се взира във въртележката.

Бе направена като колело, което започна бавно да се върти. В това нямаше нищо необикновено. Но… само ако има вятър! Мусаши понечи да се изправи, после спря и се заслуша. Чу някаква врата внимателно да се затваря. Колелото престана да се върти.

Той тихо сложи пак глава на възглавницата и се опита да разгадае какво става в дома. Приличаше на скрито под някое листо насекомо, което се опитва да открие какво е времето отгоре. Цялото му тяло бе готово да откликне на най-малката промяна наоколо, чувствителните му нерви бяха докрай изопнати. Разбираше, че животът му е в опасност, но защо?

„Да не съм в свърталище на разбойници?“, попита се първо той, но не му се вярваше. Ако бяха опитни крадци, щяха да забележат, че той няма нищо, което си струва да откраднат.

„Да не би да ме мрази за нещо?“ И това не изглеждаше вероятно. Мусаши бе съвсем сигурен, че никога преди не е виждал Байкен.

В невъзможност да открие причината за ставащото, с кожата и костите си той усещаше, че някой или нещо застрашава живота му. Знаеше също, че каквото и да е това, то е много наблизо. Бързо трябваше да реши дали лежешком да изчака идването му или своевременно да изчезне.

Плъзна ръка над прага на ковачницата и затърси опипом сандалите си. Пъхна първо единия, после другия под завивката и ги избута до долния край на постелята.

Колелото отново се завъртя. Обръщаше се под светлината на огъня като някакво омагьосано цвете. Едновременно вътре и вън от къщата съвсем леко се дочуха стъпки. В същото време Мусаши тихо смачка завивките, сякаш под тях още лежи човек.

Под късото перде, което висеше над входа, се появиха две очи на човек, който пропълзяваше вътре с извадена сабя. Друг, хванал копие и плътно прилепил се до стената, се промъкна към долния край на леглото. Двамата се втренчиха в завивките и се заслушаха за дишането на спящия. После, като облак дим, отнякъде изскочи трети мъж. Беше Байкен, държащ в лявата си ръка кривия нож, а в дясната — кълбото.

Погледите на мъжете се срещнаха и те задишаха едновременно. Този при горния край на леглото ритна възглавницата във въздуха, другия, откъм долния, отскочи назад в ковачницата и насочи своето копие към лежащото тяло.

Байкен задържа ножа зад гърба си и извика:

— Ставай, Мусаши!

От леглото не последва нито отговор, нито помръдване.

Мъжът с копието отметна завивките.

— Няма го! — извика той.

Байкен хвърли объркан поглед наоколо в стаята и зърна бързо въртящото се колело на тавана.

— Някъде има отворена врата! — извика на свой ред той.

Скоро друг някой кресна нещо сърдито. Вратата, която водеше от ковачницата за една пътека до задната част на къщата, бе отворена на около три педи и през нея духаше пронизващ вятър.

— Измъкнал се е оттук!

— Какво правят тези глупаци? — ревна Байкен, докато тичаше навън.

Изпод стрехите и от тъмното наизлязоха черни сенки.

— Майсторе! Добре ли мина? — попита ниско един развълнуван глас.

Очите на Байкен пламнаха от ярост.

— Какво питаш като смахнат? Защо мислиш те сложих да пазиш отвън? Няма го! Трябва да е минал оттук.

— Няма го ли? Как е могъл да се измъкне?

— Мене ли питаш? Дебелоглаво магаре! — Байкен влезе отново вътре и закрачи тежко и нервно наоколо. — Има само две места, откъдето може да е минал — или е тръгнал нагоре към брода при Судзука, или се е върнал към главния път за Цу. Както и да е, не може да е стигнал далеч. Вървете и го хванете!

— Накъде мислите, че е тръгнал?

— Ъ-ъ! Аз тръгвам към Судзука. Вие вижте по долния път!

Мъжете вътре се събраха наедно с тези отвън и образуваха пъстра дружина от десетина, всички въоръжени. Един, който носеше мускет, приличаше на ловец; друг, с къса сабя, навярно бе дървар.

— Ако го намерите, дайте изстрел с пушката, после всички се съберете заедно — извика Байкен, докато тръгваха.

Потеглиха много бързо, но след около час се върнаха обратно със засрамен вид, като си говореха нещо умърлушени. Очакваха водачът им да ги смъмри, но щом стигнаха до къщата, завариха Байкен да седи на пода на ковачницата със сведен надолу, безизразен поглед.

— Няма полза да плачем сега за това — каза той, когато се опитаха да го ободрят.

В търсене на начин да даде изблик на гнева той хвана парче овъглено дърво и го строши на коляното си.

— Донесете саке! Искам нещо за пиене.

Разбърка пак огъня и хвърли в него още подпалки.

Жената на Байкен, която се опитваше да успокои бебето, му напомни, че няма повече саке. Един от мъжете предложи да донесе малко от дома си, което стори бързо. Скоро питието бе затоплено и наоколо наредени чаши.

Разговорът бе откъслечен и мрачен.

— Направо побеснявам.

— Тъпо копеленце!

— Вече кара втори живот. Това ще кажа само.

— Не се тревожете, майсторе. Направихте всичко, каквото можахте. Хората отвън се провалиха.

Последните се заизвиняваха засрамено.

Опитаха се да напият Байкен, за да заспи, но той продължаваше само да седи, да се мръщи на горчивото саке, но никого да не упреква за неуспеха.

Накрая каза:

— Не трябваше да правя такова голямо нещо от цялата работа и да викам толкова много хора да помагат. Можех да се оправя с него съвсем сам, но сметнах, че е по-добре да внимавам. В крайна сметка той е убил брат ми, а Цуджикадзе Тема не беше от онези, които не знаят как да се бият.

— Може ли този ронин наистина да бъде момчето, което преди четири години се криеше в къщата на Око?

— Той трябва да е. Сигурен съм, че духът на моя покоен брат го е довел тук. Отпърво тази мисъл въобще не ми минаваше през ума, но после той ми каза, че се е бил при Секигахара и че се е наричал Такедзо. Възрастта и видът му са такива, че спокойно може той да е бил убиецът. Знам, че той е бил.

— Хайде, майсторе, не мисли повече за това тази вечер. Лягай си. Вземи да поспиш малко.

Всички му помогнаха да си легне; някой взе възглавницата, която бяха ритнали настрана и я сложи под главата му. В мига, в който Байкен затвори очи, гневът му бе сменен от шумно похъркване.

Мъжете си кимнаха и се отдръпнаха, за да се разпръснат в ранната утринна мъгла. Всичките бяха паплач — негодници мародери като Цуджикадзе Тема от Ибуки и Цуджикадзе Кохей от Ясугава, който сега се наричаше Шишидо Байкен. Или пък едва се задържаха на някое от последните стъпала на нормалната обществена стълба. Променилите се времена ги бяха принудили да станат земеделци, занаятчии или ловци, но те още имаха зъби, готови при всяка възможност да захапят честни хора.

Единственият шум в къщата беше този от нейните спящи обитатели и скърцането на един полски плъх.

В ъгъла на коридора, който свързваше работилницата с кухнята, близо до голяма кирпичена пещ, имаше струпани дърва за горене. Над него висеше чадър и тежки сламени наметки за дъжд. В сянката между пещта и стената една от наметките се раздвижи, като бавно и тихо се помръдна покрай стената, докато накрая увисна на един гвоздей.

Изведнъж, сякаш от самата стена, изникна мъглява сянка на човек. Мусаши през цялото време не се беше отдалечавал и на крачка от къщата. След като се измъкна изпод завивките, той отвори външната врата и после се спотаи при дървата, като се покри с наметалото.

Мина мълчаливо през ковачницата и погледна Байкен. „Трябва да има задух“, предположи Мусаши по гръмкото похъркване. Положението му се стори отведнъж смешно и лицето му се изкриви в усмивка.

Остана да стои така за миг, замислен. При всички случаи, бе спечелил двубоя си с Байкен. Победата бе повече от явна. При все това, този легнал тук човек бе братът на Цуджикадзе Тема и се бе опитал да го убие, за да укроти духа на своя мъртъв брат — чувство за чест, достойно за възхищение у един прост мародер.

Трябва ли да го убие? Ако го остави сега жив, този ще продължи да търси сгоден случай да си отмъсти и несъмнено най-сигурно е да се справи с него тук и сега. Оставаше обаче въпросът дали човекът си струва да бъде убит.

Известно време Мусаши размисля, преди да стигне, както му се стори, до най-точното решение. Отиде до стената откъм краката на Байкен и взе един от принадлежащите на ковача криви ножове с верига. Докато измъкваше острието от дръжката, се вгледа в лицето на спящия. После уви острието с парче влажна хартия и внимателно го постави на врата на Байкен. Отстъпи назад и се полюбува на свършеното.

Колелото на въртележката сякаш също бе заспало. Ако не беше хартиената обвивка, помисли си Мусаши, на сутринта колелото можеше да се събуди и бясно да се завърти при вида на падналата от възглавницата отрязана глава на собственика си.

Когато уби Цуджикадзе Тема, Мусаши имаше добра причина и във всеки случай, още бе заразен от треската на сражението. Нямаше обаче какво да спечели, ако отнеме живота на ковача. А и кой може да знае? Ако наистина го убие, невръстният собственик на въртележката може да прекара своя живот в търсене на убиеца на баща си.

През тази нощ Мусаши отново и отново бе мислил за своите собствени баща и майка. Докато стоеше до това спящо семейство и усещаше наоколо си сладкия мирис на майчино мляко, изпита лека завист. Дори известна неохота да си тръгне оттук.

Без думи се обърна към тях: „Съжалявам, че ви безпокоих. Спете добре.“ Тихо отвори външната врата и излезе.

Летящият кон

Оцу и Джотаро стигнаха границата между областите късно през нощта, отбиха се в някакъв хан и преди да се е разнесла утринната мъгла, подновиха своето пътешествие. От връх Фудесуте тръгнаха към Йонкенджая, където за първи път този ден усетиха по гърбовете си топлината на изгряващото слънце.

— Колко е красиво! — възкликна Оцу, като се спря да погледне голямото златисто кълбо.

Изглеждаше пълна с надежда и бодрост. Беше един от тези щастливи мигове, когато всичко живо, дори растенията и животните, трябва да изпитва задоволство и гордост от своето съществуване тук на земята.

— Ние сме първите хора на пътя — каза Джотаро с явно задоволство. — Няма жива душа пред нас.

— Стига си се хвалил. Какво значение има това?

— За мен е от голямо значение.

— Мислиш ли, че ще скъси пътя?

— О, не е в това работата. Просто е хубаво усещането, че си пръв, било и на пътя. Трябва да признаеш, че е по-добре, отколкото да следваш паланкини или коне.

— Истина е.

— Когато вървя по път, на който няма никой друг, имам чувството, че той принадлежи на мен.

— В такъв случай, защо не си представиш, че си важен самурай на кон и правиш оглед на големите си имоти? Аз ще съм твой служител. — Тя вдигна една пръчка бамбук и като я размаха тържествено, напевно подвикна: — Всички се поклонете! Поклонете се на негово височество!

Някакъв човек погледна с любопитство изпод стряхата на една чайна. Уловена в такава детинщина, Оцу се изчерви и избърза напред.

— Не може да правиш така — смъмри я Джотаро. — Не бива да бягаш от господаря си. Ако се повтори, ще трябва да те осъдя на смърт!

— Не искам да играя повече.

— Ти си играеше, не аз.

— Да, обаче ти започна. О, боже! Онзи мъж от чайната още ни гледа. Трябва да ни мисли за смахнати!

— Хайде да се върнем дотам.

— Защо?

— Гладен съм.

— Вече?

— Не може ли да изядем сега половината от оризовите топки, които си взехме за обяд?

— Имай търпение. Още не сме вървели и час дори. Ако те оставя, ще ядеш по пет пъти на ден.

— Може би. Обаче няма да ме видиш да се возя на паланкини и да наемам коне като теб.

— Това беше само снощи, и то само понеже се стъмваше, а трябваше да побързаме. Щом така искаш, днес цял днес ще вървя пеш.

— Днес трябва да е мой ред да яздя.

— Децата нямат нужда да яздят.

— Обаче аз искам да опитам да яздя кон. Не може ли? Моля ти се.

— Е, ще видим, но само за днес.

— Видях един кон, вързан при чайната. Можем да го наемем.

— Не, още е много рано сутринта.

— Значи не си го казала наистина, че мога да яздя!

— Наистина го казах, но ти даже още не си се уморил. Напразно пилеене на пари ще е да наемаме кон.

— Много добре знаеш, че аз никога не се уморявам. Няма да се уморя, дори да вървим сто дни. Ако трябва да чакам, докато отпадна, никога няма да яхна кон. Хайде, Оцу, дай да наемем коня сега, докато още няма хора преди нас. Много по-безопасно ще бъде, отколкото когато пътят е препълнен. Моля те!

Като видя, че ако продължават така, ще загубят времето, което спечелиха, Оцу отстъпи и Джотаро, който усети, че е съгласна, дори без да чака одобрителното й кимване, се спусна назад към чайната.

Макар, както и сочеше името Йонкенджая, в околността да имаше четири чайни, те бяха разположени на разни места по склоновете на върховете Фудесуте и Куцукаке. Тази, покрай която минаха, беше единствената наблизо.

Като изтича до съдържателя и рязко спря пред него, Джотаро извика:

— Хей, вие, искам кон! Изведете ми един.

Старецът тъкмо махаше кепенците и едва шумният вик на момчето го стресна и го разбуди напълно. Той промърмори с кисело изражение:

— За какво е всичко това?! Трябва ли да викате толкова високо?

— Трябва ми кон. Моля ви веднага да приготвите един. Колко път има до Минакучи? Ако не е много, може дори да го взема чак до Кузацу.

— А ти чие момче си всъщност?

— На майка и на татко — отвърна безочливо Джотаро.

— Мислех, че може да си немирното чедо на бога на бурята.

— Не сте ли вие богът на бурята? Приличате на треснат от гръм.

— Калпазанин!

— Само ми доведете коня.

— Струва ми се мислиш, че този кон е за наемане. Да, обаче не е. Тъй че, боя се, няма да имам честта да го предоставя на ваше височество.

Като подражаваше тона на мъжа, Джотаро отвърна:

— Тогава, господине, не бих ли могъл да имам удоволствието да го наема срещу заплащане?

— Ама си устат! — извика човекът, измъкна една горяща подпалка от огъня под пещта си и замери с нея момчето.

Запаленото дърво не улучи Джотаро, но удари старата кобила, която бе вързана под стряхата. Тя изцвили пронизително, вдигна се на задни крака и удари гърба си в една от гредите.

— Копеле такова! — кресна съдържателят.

Той изскочи навън и като бълваше проклятия, се затича към животното.

Докато онзи отвързваше коня и го отвеждаше към страничния двор, Джотаро пак започна.

— Моля ви, нека да го наема.

— Не може.

— Защо не?

— Нямам коняр, който да пратя с него.

Оцу, застанала сега до Джотаро, предложи, ако няма коняр, тя да плати предварително цената и от Минакучи да прати обратно коня с някой пътник, който идва насам. Любезността й размекна стареца и той реши, че може да й се довери. Подаде й въжето с думите:

— В такъв случай може да яздите до Минакучи и ако искате — дори до Кузацу. Искам само да върнете коня обратно.

Докато потегляха, възмутеният Джотаро възкликна:

— Как ти се вижда това?! Отнася се с мен като с магаре и после, веднага щом вижда хубаво лице…

— По-добре внимавай какво говориш за стареца. Конят му ни слуша. Може да се ядоса и да те хвърли.

— Да не смяташ, че тази дръглива стара кранта може да ми излезе насреща?

— Нали знаеш да яздиш?

— Естествено знам да яздя.

— Защо тогава се опитваш да се качиш на коня отзад?

— Добре де, помогни ми!

— Ама си досада!

Тя то хвана с ръце под мишниците и го вдигна до гърба на коня.

Джотаро величествено огледа света наоколо.

— Моля те, върви пред мен, Оцу — каза той.

— Не си седнал както трябва.

— Не се тревожи. Наред съм.

— Добре, но ще съжаляваш.

Като пое въжето с едната ръка, Оцу махна на съдържателя за сбогом с другата и двамата потеглиха.

Преди да са изминали и сто крачки, от мъглата зад тях ги настигна силен вик, придружен от шума на тичащи крака.

— Кой може да е това? — попита Джотаро.

— Нас ли вика? — зачуди се на свой ред Оцу.

Спряха коня и се огледаха. В бялата, подобна на пушек мъгла започна да изпъква фигурата на някакъв мъж. Отпърво успяваха да различат само очертанията, после — цветовете, но скоро човекът бе достатъчно наблизо, за да могат да определят като цяло външността и годините му. Тялото му бе заобиколено от някакво сатанинско сияние, все едно го съпровождаше разбушуван ураган. Бързо се изравни с Оцу, спря и с един замах измъкна въжето от ръката й.

— Слизай! — заповяда и се втренчи яростно в Джотаро.

Кобилата се стъписа. Джотаро я хвана за гривата и извика:

— Не може така! Аз съм наел този кон, не вие!

Мъжът изръмжа и се обърна се към Оцу:

— Ти, жено!

— Да? — отвърна тихо момичето.

— Казвам се Шишидо Байкен. Живея в село Уджии, горе в планината отвъд границата. По причини, които няма да обяснявам, преследвам един човек на име Миямото Мусаши. Минал е по този път днес сутринта, по някое време преди зазоряване. Сигурно е минал оттук преди часове, тъй че ако искам да го хвана при Ясугава на границата с Оми, трябва да се движа бързо. Дайте ми вашия кон.

Говореше много припряно и ключиците му начесто се повдигаха. В студения въздух, мъглата замръзваше върху клоните на ледени цветя, но неговият врат лъскаше от пот като змийска кожа.

Оцу остана съвсем неподвижна, с мъртвешки бяло лице, сякаш цялата нейна кръв е изтекла в земята под нозете й. Устните й трепереха, отчаяно й се искаше да попита, за да се увери, че е чула правилно. Не можеше обаче да изрече и дума.

— Мусаши ли казахте? — изпусна Джотаро.

Той още стискаше гривата на коня, но ръцете и нозете му трепереха.

Байкен прекалено много бързаше, за да забележи стреснатото им държание.

— Сега хайде — нареди той. — Слизай от коня, и бързо или ще ти тегля пердаха.

Размаха като камшик края на въжето.

Джотаро упорито поклати глава.

— Няма.

— Какво значи „няма“?

— Конят е мой. Не може да ви го дам. Не ме е грижа колко бързате.

— Я внимавай! Бях любезен да ви обясня всичко, понеже сте само жена и дете, пътувате сами, обаче…

— Не съм ли прав, Оцу? — пресече го Джотаро. — Не сме длъжни да му даваме коня, нали така?

На Оцу й се прииска да прегърне момчето. Според нея по-важно беше не да задържат коня, колкото да попречат на това чудовище да напредне по-бързо.

— Наистина — каза тя. — Сигурна съм, че бързате, господине, но същото е и с нас. Може да наемете някой от конете, които редовно минават нагоре и надолу по склона. Момчето правилно казва, че не е честно да вземете нашия кон.

— Няма да сляза — повтори Джотаро. — По-скоро ще умра!

— Значи сте решили да не ми давате този кон? — попита грубо Байкен.

— По начало би трябвало да знаете, че така ще стане — отвърна със строг глас момчето.

— Кучи син! — кресна Байкен, разярен от тона му.

Джотаро стисна още по-здраво гривата на коня. Изглеждаше малко по-едър от бълха. Байкен посегна нагоре, хвана го за крака и го задърпа. Сега бе най-добрия случай Джотаро да използва своята дървена сабя, но в объркването той съвсем забрави за нея. Изправен пред толкова по-силен от него противник, единствената защита, която му дойде на ум, беше да се изплюе в лицето на Байкен, което направи няколко пъти поред.

Оцу изпадна в див ужас. От страх, че този човек ще я рани или убие, устата й се изпълни с кисел, сух вкус. Не можеше обаче да става и дума да отстъпят и да му позволят да вземе коня. Мусаши е преследван. Колкото по-дълго задържи тя този злодей, толкова повече време ще има той, за да избяга. За нея нямаше значение, че разстоянието между двама им също ще нарасне, и то точно по времето, когато поне знаеше, че се движат по един и същи път. Прехапа устна, кресна:

— Не може така! — и удари Байкен в гърдите със сила, каквато дори сама не знаеше, че притежава.

Байкен, който още бършеше плюнката от лицето си, залитна и в същия миг Оцу улови дръжката на сабята му.

— Кучка! — излая той и посегна да си върне оръжието.

В следващия миг изви от болка, тъй като сабята вече бе излязла отчасти от ножницата и вместо да хване ръката на Оцу, той бе стиснал острието. Върховете на два от пръстите на десницата му паднаха на земята. Хвана се за кървящата ръка и отскочи назад, при което без да ще издърпа сабята. Парчето лъскава стомана в ръката на Оцу се повлече по земята и спря зад гърба й.

Байкен постъпи дори по-глупаво от предната вечер. Като се проклинаше за непредпазливостта, той се опита да стане на крака. Оцу, която вече не се боеше от нищо, замахна отстрани с острието към него. Оръжието обаче беше голямо и широко, дълго почти три стъпки, и не всеки би могъл лесно да борави с него. Щом Байкен се приведе, ръцете на момичето не издържаха тежестта и то политна напред. Усети китката й да се отплесва и червеникавочерна кръв опръска лицето й. След мигновено зашеметяване разбра, че сабята се е забила в тялото на коня.

Раната не бе дълбока, но конят изцвили оглушително и бясно зарита. Като викаше нещо неразбираемо, Байкен хвана Оцу за китката и се опита да си върне оръжието, но в същия миг конят изрита и двамата във въздуха. После се изправи на задни крака, изпръхтя шумно и като пратена от лък стрела се понесе надолу по пътя. Джотаро се държеше отчаяно за гърба, а зад него пръскаше кръв.

Байкен се запрепъва в облак прах. Знаеше, че не може да улови побеснялото животно и яростният му поглед се насочи към мястото, където допреди стоеше Оцу. Вече я нямаше там.

След миг забеляза сабята си в подножието на една лиственица и с един скок се озова до нея. Щом се изправи, нещо в ума му прещрака — трябва да има някаква връзка между тази жена и Мусаши! Ако тя е приятелка на Мусаши, от нея ще стане отлична стръв или поне ще знае къде отива този.

Като ту тичаше, ту се плъзгаше по плочите покрай пътя, Байкен стигна до една покрита със слама селска къща, която започна да обикаля и да надзърта под пода и в килера. Една старица, превила се като гърбава над чекръка вътре в дома, го гледаше ужасена.

После зърна Оцу да тича през гъста кедрова горичка към долината отвъд, където още имаше петна задържал се сняг.

Понесе се като лавина надолу по хълма и в скоро време почти я беше настигнал.

— Кучка! — извика, протегна лявата си ръка и допря с нея косата й.

Оцу се строполи на земята и се улови за корените на едно дърво, но кракът й се подхлъзна и тя се преметна през ръба на скалата, където тялото й остана да се люлее като махало. Пръст и камъчета се посипаха по лицето й, когато вдигна поглед към големите очи и искрящата сабя на Байкен.

— Глупачка! — каза презрително той. — Да не мислиш, че сега можеш да се измъкнеш?

Оцу хвърли поглед надолу — на около петдесет-шейсет стъпки под нея в дъното на долината течеше поток. Странно, но сега не изпита страх, защото в тази долина видя своето спасение. Можеше да избяга всякога, когато пожелае, просто като пусне дървото и се предаде на празното пространство под нея. Чувстваше смъртта близо до себе си, но вместо да се замисля над това, умът й се задържа само върху един образ — Мусаши. Струваше й се, че вижда сега лицето му като пълна луна на небето при буря.

Байкен бързо я хвана за китката и като я повдигна, извлече я почти от другата страна на ръба.

В същия миг един от неговите хора му извика откъм пътя:

— Какво правиш там? По-добре да тръгваме бързо. Старецът в чайната каза, че преди изгрев-слънце тази сутрин го събудил някакъв самурай, поръчал си обед в кутия за из път и после се затичал към долината Кага.

— Долината Кага ли?

— Така каза. Няма значение обаче дали ще тръгне натам или през връх Цучи за Минакучи. Двата пътя се събират в Ишибе. Ако стигнем бързо до Ясугава, трябва да успеем да го уловим там.

Байкен стоеше с гръб към човека, вперил очи в Оцу, която се беше свила пред него като прикована от свирепия му поглед.

— Хо! — изрева той. — Елате и тримата тук.

— Защо?

— Идвайте тук бързо!

— Ако губим време, Мусаши ще ни изпревари при Ясугава.

— Оставете това!

Тримата мъже бяха между участниците в безплодното търсене предишната нощ. Свикнали да си проправят път в планината, те се втурнаха надолу по склона като стадо диви свине. Щом стигнаха до ръба, където бе застанал Байкен, забелязаха Оцу. Техният водач бързо им обясни положението.

— Добре, сега я завържете и я вземете с нас — завърши Байкен, преди да се спусне през гората.

Вързаха момичето, но не можаха да не го съжалят. Тя лежеше безпомощно на земята с обърнато нагоре лице и всички с неудобство хвърляха крадешком погледи към бледия й профил.

Байкен вече бе стигнал в долината Кага. Той се спря, погледна назад към скалата и извика:

— Ще се срещнем в Ясугава. Аз ще мина напряко, но вие останете на главния път. И добре да си отваряте очите.

— Да, господине! — отвърнаха в хор мъжете.

Байкен се затича като планинска коза между скалите и скоро изчезна от погледа.

Джотаро се носеше надолу по пътя. Въпреки възрастта си кобилата бе така побесняла, че не можеше да бъде спряна само с едното въже, дори Джотаро да знаеше как да се справи с това. Прясната рана я пареше като горяща факла и тя препускаше слепешком напред, през хълмове, долини и села.

Само щастието помогна Джотаро да не хвръкне от гърба на животното.

— Пазете се! Пазете се! Пазете се! — крещеше постоянно той.

Думите станаха нещо като напев.

След като вече не успяваше да се задържа за гривата, той здраво обгърна с ръце врата на коня. Очите му останаха затворени.

Когато тялото на животното се вдигнеше във въздуха, същото ставаше и с Джотаро. Тъй като ставаше все по-явно, че виковете му остават без последствие, предупрежденията постепенно бяха сменени от жален писък. Когато помоли Оцу само веднъж да му даде да поязди кон, си мислеше колко хубаво ще е да препуска на гърба на някой превъзходен жребец, но при тази езда, от която косите му се изправяха, само няколко минути вече му бяха предостатъчни.

Джотаро се надяваше, че някой — който и да било — храбро ще се реши да улови хвърчащия край на въжето и да накара коня да спре. Тези очаквания обаче бяха неоправдани — нито пътниците, нито селяните искаха да се изложат на опасност заради нещо, което без друго не ги засягаше. Не само никой не помагаше, но и всички бързешком се дръпваха на сигурно място встрани и почваха да викат проклятия по, както им се струваше, безотговорния ездач.

Почти неусетно мина през село Микумо и стигна крайпътния град Нацуми. Ако беше някой опитен ездач с пълна власт над коня си, Джотаро можеше сега да заслони очи и спокойно да разгледа красивите планини и долини на Ига с върховете на Нобуоки, река Йокота и в далечината — огледалните води на езерото Бива.

— Спри! Спри! Спри!

Думите на напева му сега бяха други, а тонът — по-отчаян. Щом почна да се спуска по хълма Коджи, изведнъж викът отново стана друг:

— Помощ!

Конят се носеше надолу по стръмния склон и Джотаро подскачаше като топка на гърба му.

Някъде на една трета от пътя до долу от една скала вляво се подаваше голям дъб, а един от по-малките клони бе препречил пътя. Щом усети допира на листата по лицето си, Джотаро се хвана с две ръце за дървото. Стори му се, че боговете са чули неговата молитва и затова са пратили това препятствие насреща му. Навярно беше прав — скочи като жаба и в следващия миг се озова увиснал във въздуха, здраво прегърнал клона над главата си. Конят изскочи изпод него и сега, вече без ездач, препусна малко по-бързо.

До земята долу имаше не повече от десет педи, но Джотаро не се решаваше да се пусне. Беше толкова стреснат, че късото разстояние му се струваше като зейнала бездна. Той се притисна към клона, от който според него зависеше живота му, кръстоса крака около него, нагласи бодящите го ръце и трескаво започна да се пита какво да прави. Въпросът се реши, след като клонът гръмко изпука и се отчупи. В един ужасен миг му се стори, че е загубен. След секунда седеше невредим на земята.

— Ух! — бе всичко, което успя да каже.

Няколко минути остана неподвижен, стреснат, ако не вцепенен, но после си спомни защо е тук и скочи на крака.

— Оцу! — извика, без да се сети колко път е изминал.

Затича се обратно нагоре по склона, стиснал здраво с едната ръка своята дървена сабя.

— Какво може да й се е случило?… Оцу! Оцу-у-у!

Не след дълго срещна един слизащ по склона мъж в сивкаво червено кимоно. Непознатият носеше кожена хакама и две саби, но нямаше наметало. Докато подминаваше Джотаро, той се обърна през рамо и каза:

— Здравейте!

Джотаро се извърна.

— Нещо не е наред ли? — попита го мъжът.

— Вие идвате иззад онзи хълм, нали? — попита на свой ред Джотаро.

— Да.

— Видяхте ли една хубава жена на около двайсет години?

— Всъщност, да.

— Къде?

— В Нацуми видях няколко мародера да вървят заедно с едно момиче. Ръцете й бяха вързани отзад, което естествено ми се стори необичайно, но нямах причина да се меся. Струва ми се, че мъжете бяха от дружината на Цуджикадзе Кохей. Пред години той се пренесе от Ясугава в долината Судзука, заедно с цяло село главорези.

— Тя е била, сигурен съм.

Джотаро тръгна пак напред, но мъжът го спря.

— Заедно ли пътувахте? — попита той.

— Да. Казва се Оцу.

— Ако постъпиш необмислено, ще си намериш смъртта, без да успееш да помогнеш на някого. Защо не изчакаш тук? Рано или късно те ще минат по този път. Засега ми разкажи каква точно е тази работа. Може би ще ти дам някой съвет.

Момчето веднага се довери на мъжа и му разказа всичко, станало от сутринта насам. От време на време онзи кимаше под широкополата си шапка. Щом разказът свърши, каза:

— Разбирам твоето затруднение, но дори какъвто си смел, една жена и едно момче не могат да мерят сили с Цуджикадзе Кохей. Мисля, че ще е най-добре аз да спася Оцу — нали така й беше името? — вместо теб.

— А на вас доброволно ли ще ви я предадат?

— Може би не съвсем, но за това ще помисля, когато му дойде времето. Междувременно се скрий в някой храст и мирувай.

Докато Джотаро си избра един гъсталак и се мушна зад него, мъжът чевръсто продължи надолу по хълма. За миг момчето се запита, дали не е било измамено. Дали ронинът не каза всичко, просто за да го ободри, а после продължи нататък, за да си спаси кожата? Обхванат от безпокойство, той вдигна глава над храстите, но чу гласове и отново я скри.

След минута или две се показа Оцу, заобиколена от трима мъже и с ръце, здраво вързани зад гърба. По едно порязано място на белия й крак имаше засъхнала кръв.

Един от негодниците бутна Оцу по рамото да върви напред и изръмжа:

— За какво се оглеждаш? Върви по-бързо!

— Точно така, върви!

— Търся спътника си. Какво ли може да е станало с него?… Джотаро!

— Млък!

Джотаро вече бе готов да извика и да изскочи от скривалището си, когато ронинът се върна, този път без широката си шапка. Беше двадесет и шест-двадесет и седем годишен, с тъмна кожа. Очите му имаха особен, решителен поглед, който не се отклоняваше нито наляво, нито надясно. Докато се изкачваше бавно по склона, говореше, сякаш сам на себе си:

— Ужасно, наистина ужасно!

Когато подмина Оцу и похитителите й, промърмори някакъв поздрав и продължи нататък, но мъжете се спряха.

— Хей — извика един от тях, — ти не си ли племенникът на Ватанабе? Какво е толкова ужасно?

Ватанабе бе името на едно от старите семейства в околността, оглавявано сега от Ватанабе Хандзо, високо уважаван последовател на тайните бойни умения, известни под общото име нинджуцу.

— Вие не сте ли чули?

— Да сме чули какво?

— Долу в подножието на този хълм стои един самурай на име Миямото Мусаши, готов за голяма битка. Стои по средата на пътя с извадена сабя и разпитва всички минаващи. Има най-свирепия поглед, който някога съм виждал.

— Мусаши ли прави тая работа?

— Точно така. Направо ме пресрещна и попита как се казвам. Аз му обясних, че съм Цуге Саноджо, племенник на Ватанабе Хандзо и че идвам от Ига. Извини се и ме пусна да мина. Всъщност, беше много любезен и каза, че след като нямам нищо общо с Цуджикадзе Кохей, то всичко е наред.

— О?

— Попитах го, какво се е случило. Каза, че Кохей бил тръгнал на път с главорезите си, и искал да го улови и убие. Решил бил да остане на място и да посрещне нападението там. Видя ми се готов да се бие до край.

— Истината ли казваш, Саноджо?

— Естествено. Че защо да ви лъжа?

Лицата на тримата побледняха. Спогледаха се нервно, без да знаят какво да направят сега.

— По-добре внимавайте — допълни Саноджо и се престори, че отново тръгва нагоре по хълма.

— Саноджо!

— Какво?

— Не знам какво да правим. Дори главатарят ни казва, че Мусаши бил необикновено силен.

— Е, той настина ми се стори много самоуверен. Щом излезе насреща ми с онази там сабя, със сигурност не ми се прииска да го предизвиквам.

— Какво, мислиш, трябва да направим? По заповед на главатаря водим тази жена в Ясугава.

— Не виждам с какво ме засяга това.

— Не бъди такъв. Помогни ни.

— За нищо на света! Ако ви помогна и чичо ми разбере за това, направо ще се откаже от мен. Мога, разбира се, да ви посъветвам.

— Е, казвай! Какво, мислиш, трябва да правим?

— Хм… Едното е да вържете тази жена за някое дърво и да я оставите. Така ще можете да се придвижите по-бързо.

— Нещо друго?

— Не трябва да минавате по този път. Това е малко по-далеч, но може да тръгнете горе по пътя през долината Ясугава и да предупредите за всичко тук. После бихте могли да заобиколите Мусаши и постепенно да го обкръжите.

— Това не е лошо хрумване.

— Но бъдете много, много внимателни. Мусаши ще се бие за живота си и ако си тръгне от този свят, ще вземе не една душа заедно със себе си. По-добре да избегнете такова нещо, не смятате ли?

Всички бързо се съгласиха с предложеното от Саноджо, повлякоха Оцу към една горичка и я завързаха за едно от дърветата. После си тръгнаха, но след няколко минути се върнаха, за да запушат устата й с парче плат.

— Това трябва да стигне — заяви някой от мъжете.

— Да вървим.

И те се изгубиха в гората. Приклекнал в своето скривалище от листа, Джотаро предпазливо изчака, преди да подаде глава и да се огледа наоколо. Не видя никого — нито пътници, нито разбойници, нито Саноджо.

— Оцу! — извика той и изскочи от храстите.

Бързо я намери, развърза въжето и я хвана за ръка. Двамата изтичаха на пътя.

— Да се махаме оттук! — подкани я той.

— Ти какво правеше, скрит в тези храсти?

— Няма значение! Да вървим!

— Почакай само малко — каза Оцу и се спря да приглади косата, да оправи яката и да върже наново обито си.

Джотаро цъкна с език.

— Сега не е време за кипрене — простена той. — Не можеш ли по-късно да си оправиш косата?

— Но онзи ронин каза, че Мусаши бил в подножието на хълма.

— Затова ли трябваше да спреш и да се разхубавиш?

— Не, не, разбира се — отвърна Оцу, защитавайки се с почти смехотворна сериозност. — Но ако Мусаши е толкова наблизо, няма за какво да се тревожим. И тъй като бедите ни са кажи-речи свършили, се чувствам достатъчно спокойна и сигурна, за да помисля и за външността си.

— Ти вярваш ли, че този ронин наистина е видял Мусаши?

— Естествено. Впрочем, къде е той?

— Просто изчезна. Някак особен е, а?

— Сега да вървим ли? — попита Оцу.

— Сигурна ли си, че си достатъчно хубава?

— Джотаро!

— Само се закачам. Виждаш ми се толкова щастлива.

— И ти ми се виждаш щастлив.

— Щастлив съм и не се опитвам да го крия като тебе. Ще извикам, за да ме чуят всички: Щастлив съм!

Последва малък танц, в който Джотаро махаше с ръце и риташе с крака, след което каза:

— Много ще е разочароващо, ако Мусаши не е тук, нали? Мисля да изтичам напред и да видя.

Оцу не го последва в бързането. Сърцето й вече беше литнало към подножието на хълма много по-бързо, отколкото Джотаро би могъл да изтича дотам.

„Изглеждам ужасно“, помисли си тя, като погледна наранения си крак и пръста и листата, които бяха полепнали по ръкавите й.

— Хайде! — извика Джотаро. — Защо се заплесваш?

По напевната нотка в гласа му Оцу със сигурност реши, че е забелязал Мусаши.

„Най-сетне“, помисли си. Досега винаги трябваше да търси утеха в самата себе си и вече бе уморена от това. Изпита известна гордост, пред себе си и пред боговете, че е останала вярна на целта, която си бе поставила. Сега, когато отново щеше да види Мусаши, сърцето й танцуваше от радост. Въодушевлението, знаеше тя, е от очакване, но не можеше да предвиди дали Мусаши ще отвърне на чувствата й. Радостта й пред изгледа, че ще се срещне с него, беше само малко помрачена от гризящото предчувствие, че срещата може да й донесе тъга.

На заветния склон на хълма Коджи пръстта още бе замръзнала, но в чайната близо до подножието бе толкова топло, че наоколо хвърчаха мухи. Това бе крайпътен град и заведението, разбира се, продаваше чай на пътуващите; освен това се предлагаха разнообразни стоки за нуждите на земеделците от околността — от евтини сладости до сламени обвивки за волски копита. Джотаро стоеше пред магазина — малко момче в голямата и шумна тълпа.

— Къде е Мусаши?

Оцу се огледа търсещо наоколо.

— Няма го тук — отвърна с отпаднал глас Джотаро.

— Няма го? Трябва да е тук!

— Е, не мога да го открия никъде, а съдържателят каза, че не е виждал наоколо подобен самурай. Трябва да е станала някаква грешка.

Макар разочарован, Джотаро не се беше отчаял.

Оцу с готовност щеше да признае, че е нямало никаква причина за такива големи очаквания от нейна страна, но се подразни от бездушието на Джотаровия отговор. Стресната и малко ядосана от неговата липса на загриженост, тя попита:

— А потърси ли го ето там?

— Да.

— А зад пътепоказателя за Кошин?

— Погледнах. И там го няма.

— Зад чайната?

— Казах ти, няма го тук!

Оцу извърна лицето си настрани от него.

— Плачеш ли? — попита Джотаро.

— Не е твоя работа — отвърна тя рязко.

— Не те разбирам. Повечето време изглеждаш разумна, но понякога се държиш като дете. Откъде можем да знаем дали историята на Саноджо е била истина или не? Ти съвсем сама реши, че е, и сега, като откриваш, че не е било така, почваш да плачеш. Тези жени нямат ум! — възкликна накрая Джотаро и избухна в смях.

На Оцу й се прииска да седне на земята и на място да се откаже. Светлината мигновено изчезна от нейния живот; чувстваше се така безнадеждна, както по-рано — не, дори повече от тогава. Видът на проядените млечни зъби в смеещата се уста на Джотаро я отвращаваше. Ядосана се попита защо въобще трябва да мъкне със себе си някакво дете. Обзе я силно желание веднага да го изостави.

Наистина, той също търсеше Мусаши, но го обичаше само като учител. За нея пък Мусаши беше самият живот. Джотаро можеше съвсем бързо да обърне всичко на смях и да се върне към своето обичайно безгрижие, а Оцу дни наред нямаше да има сили да продължи. Някъде в детинския ум на момчето се криеше възторжена увереност, че един ден, рано или късно, отново ще намери Мусаши. Оцу нямаше такава вяра в щастливата развръзка. След прекомерната надежда, че ще види Мусаши днес, сега тя се люшна в противоположната крайност и започна да се пита дали животът вечно ще продължава така, без тя никога да види и да говори с мъжа, когото обича.

Тези, които обичат, търсят смисъла на живота и заради това са привлечени от самотата. При Оцу, която бе и сираче, имаше също остро чувство за откъснатост от останалите хора. В отговор на Джотаровото безразличие тя се намръщи и мълчаливо се отдалечи от чайната.

— Оцу!

Гласът беше на Саноджо. Той се появи иззад пътепоказателя за Кошин и тръгна към нея през сухия самораслек. Ножниците на двата му меча бяха мокри.

— Ти не каза истината — обърна се обвинително към него Джотаро.

— Какво ще рече това?

— Каза, че Мусаши чакал в подножието на хълма. Излъга!

— Не ставай глупав! — отвърна с укор Саноджо. — Нали заради тази лъжа Оцу успя да избяга? От какво се оплаквате? Не трябва ли да ми благодарите?

— Измислил си тази история, за да подлъжеш онези хора ли?

— Естествено.

Джотаро се извърна тържествуващо към Оцу с въпроса:

— Виждаш ли? Не ти ли казвах?

Оцу чувстваше, че има пълно право да бъде ядосана на Джотаро, но няма причина да храни лоши чувства към Саноджо. Поклони му се няколко пъти и тържествено му благодари, че я спаси.

— Тези негодници от Судзука сега са много по-кротки от преди — каза Саноджо, — но наканят ли се да причакват някого, не е много вероятно той да мине невредим по този път. Въпреки това, според каквото чувам за този Мусаши, за когото толкова се тревожите, струва ми се, че той е прекалено умен, за да падне в някоя от техните клопки.

— Има ли други пътища за Оми освен този? — попита Оцу.

— Има — отвърна мъжът и вдигна поглед към планинските върхове, които ослепително блестяха под обедното слънце. — Ако идете до долината на Ига, оттам има път до Уено, а от долината на Ано има един, който води до Йакаичи и Кувана. Трябва да има още три-четири планински пътеки и преки пътища. Моето предположение е, че Мусаши рано се е отбил от главния път.

— Значи смятате, че е още невредим?

— Най-вероятно. Най-малкото по-невредим от вас двамата. Днес се спасихте веднъж, но ако останете на този голям път, при Ясугава хората на Цуджикадзе ще ви хванат пак. Ако можете да издържите на доста стръмно качване, елате с мен и ще ви покажа един път, който почти никой не знае.

Жената и момчето бързо се съгласиха. Саноджо ги поведе нагоре през село Кага до прохода Македо, откъдето една пътека се спускаше към Сето.

След като подробно им обясни как да вървят нататък, той завърши:

— Сега вече сте в безопасност. Само си отваряйте очите и ушите и внимавайте да си намерите сигурно място за нощуване, преди да се е стъмнило.

Оцу му благодари за всичко, което направи и понечи да тръгне, но Саноджо я изгледа втренчено и каза:

— Сега, значи, се разделяме.

Думите й се сториха с някакъв скрит смисъл, а по погледа долови, че човекът е доста засегнат от нещо.

— През цялото време — продължи той, — си мислех: „Сега ли ще ме попита?“, но вие така и не попитахте.

— Какво да попитам?

— За името ми.

— Но аз го чух, когато бяхме на хълма Коджи.

— Спомняте ли си го?

— Естествено. Казвате се Цуге Саноджо и сте племенник на Ватанабе Хандзо.

— Благодаря ви. Не ви моля да ми бъдете вечно признателна или нещо подобно, но все пак се надявам винаги да ме помните.

— Е, та аз съм ви много задължена.

— Не това искам да кажа. Имах предвид, че, хм, аз още не съм женен. Ако вуйчо ми не беше така строг, искаше ми се да ви заведа у дома си още сега… Но виждам, че бързате. Както и да е, на няколко часа път напред ще намерите малка странноприемница, където можете да пренощувате. Познавам много добре стопанина, тъй че споменете пред него моето име. Сбогом!

След тръгването му някакво необикновено усещане завладя Оцу. От самото начало не бе успяла да прецени що за човек е Саноджо, а когато се разделяха, се почувства, сякаш е избягала от ноктите на опасен звяр. Макар да му бе благодарила така усърдно, в сърцето си не изпитваше признателност.

Въпреки склонността си да се привързва към непознати, Джотаро прие мъжа по много сходен начин.

— Не ми харесва този човек — отбеляза той на излизане от прохода.

Оцу не искаше да говори лошо за Саноджо зад гърба му, но и тя призна, че не го харесва, като допълни:

— Какво, мислиш, искаше да каже, като обяви, че бил още неженен.

— О, намеква, че един ден ще ти предложи да се омъжиш за него.

— Е, че това е нелепо!

Двамата се добраха до Киото без произшествия, макар и разочаровани, че не намериха Мусаши на никое от местата, където се надяваха да го заварят — нито на езерния бряг при Оми, нито при моста Кара в Сета, нито на границата при Осака.

От Кеаге нататък те се сляха с тълпата, която в края на всяка година се стича по широката улица Санджо на влизане в града. Домовете в столицата бяха накичени отпред с обичайните за Нова година украси от борови клонки. Видът им ободри Оцу, която, вместо да жали сега за пропуснатите в миналото възможности, се реши да гледа напред към бъдещето и обещанията да намерят Мусаши, които то дава. Големия мост на улица Годжо. Първият ден на Новата година. Ако не се появи тази сутрин, то може би на втората, или третата… Разбрала бе от Джотаро, че със сигурност ще бъде тук. При все че не идва да се срещне с нея, щеше да й стигне просто това, че ще може да го види и отново да говори с него.

Възможността да се сблъска случайно с Матахачи беше най-тъмната сянка над мечтите й. Според Джотаро известието на Мусаши било предадено само на Акеми; Матахачи може въобще да не го е получил. Оцу се молеше да е така и тук да дойде Мусаши, но не и Матахачи.

Забави крачки при мисълта, че Мусаши може сега да е в същата тълпа, в която са и те, после по гърба й премина студена тръпка и тя тръгна по-бързо. Страховитата майка на Матахачи също можеше всеки миг да изникне отнякъде.

Джотаро пък нямаше никаква грижа на този свят. Цветовете и шумовете на града, които сега виждаше и чуваше след дълго отсъствие, го хвърляха в безкраен възторг.

— Право в странноприемница ли отиваме? — попита той с нежелание.

— Не, още не.

— Чудесно! Досадно ще е да стоим на закрито, докато навън е още светло. Там ми се струва, че има някакъв пазар.

— Нямаме време да ходим на пазара. Трябва да се погрижим за важни неща.

— Важни неща? Така ли?

— Да не си забравил за кутията, която носиш на гръб?

— О, това значи.

— Да, това. Няма да мога да си отдъхна, преди да съм намерила дома на господаря Карасумару Мицухиро и да съм му предала свитъците.

— Довечера в неговата къща ли ще нощуваме?

— Естествено, че не — засмя се Оцу и хвърли поглед към река Камо. — Смяташ ли, че голям благородник като него ще позволи под неговия покрив да спи немито момченце като тебе, с въшките и останалото?

Пеперуда през зимата

Акеми се измъкна от странноприемницата в Сумийоши, без да каже на никого. Чувстваше се като птица, пусната от клетката на свобода, но още не се бе възстановила от срещата, която има със смъртта, достатъчно, за да лети много нависоко. Белезите от насилието на Сеиджуро нямаше да заздравеят бързо. Този човек разби на парчета съкровената й мечта да се отдаде невинна в ръцете на човека, когото наистина обича.

Докато се возеше в лодката нагоре по Йодо към Киото, й се стори, че всичката вода на реката не се равнява на сълзите, които й се иска да пролее. Докато покрай тях бързо преминаваха други лодки, натоварени с украшения и храна за Новата година, тя ги гледаше втренчено и си мислеше: „Сега, дори и наистина да намеря Мусаши…“ Погледът й бе изпълнен с тревога. Никой не можеше да си представи, колко жадно очакваше тя сутринта на Новата година, когато щеше да го намери на Големия мост на улица Годжо.

Копнежът й по Мусаши бе станал по-дълбок и по-силен. Нишката на любовта се бе удължила и тя я бе навила на кълбо в гърдите си. През всичките изминали години продължаваше да преде тази нишка от далечни спомени и дочути разкази и да я намотава около кълбото, което ставаше все по-голямо и по-голямо. Само допреди няколко дни ревниво пазеше своите момичешки чувства и ги носеше със себе си като свежо диво цвете от склоновете на връх Ибуки. Сега цветето в нея бе прекършено. Макар надали някой да знаеше за станалото, тя си представяше, че всички я зяпат със знаещ поглед.

В Киото, под гаснещата светлина на вечерта, Акеми тръгна край голите върби и мъничките пагоди в Терамачи, близо до улица Годжо. Изглеждаше измръзнала и изоставена като пеперуда през зимата.

— Хей, хубавице! — обади се някакъв мъж. — Връвта на обито ти се е развързала. Не искаш ли да ти я завържа?

Беше слаб, дрипаво облечен и с груба реч, обаче носеше две саби като самурай.

Акеми никога не го беше виждала преди, но редовните посетители на околните пивници биха могли да й кажат, че името му е Акакабе Ясома и че през зимните нощи се шляе по задните улици и безделничи. Износените му сламени сандали изшляпаха, когато се затича след Акеми и вдигна отвързания край на връвта на обито.

— Какво правиш съвсем сама на това пусто място? Не ми се вярва да си някоя от онези смахнати жени, дето ги показват в театъра кьоген, или?… Хубаво лице имаш. Защо не си пооправиш малко косата и да тръгнеш да се разхождаш като останалите момичета?

Акеми продължи да върви, все едно, че няма уши, но Ясома погрешно взе това за свенливост.

— Приличаш на градско момиче. Какво си направила? От къщи ли си избягала? Или имаш мъж, от който се опитваш да избягаш?

Акеми не отговори.

— Трябва да внимаваш. Хубаво момиче като теб, пък върви като унесено, с вид, че е в беда или нещо такова. Не знаеш какво може да се случи. Няма ги вече онези крадци и грубияни, които все се шляеха при Рашомон, но има много престъпници, а на тях, като видят жена, направо им потичат лигите. И също скитници, и хора, които купуват и продават жени.

Макар Акеми да не обелваше и дума, Ясома упорстваше в разговора и когато се наложи, сам отвръщаше на въпросите си.

— Наистина доста опасно е. Говори се, че сега жени от Киото се продавали в Едо на много високи цени. Преди са откарвали тукашните жени на североизток в Хирайдзуми, но сега всичко става в Едо. Така е, понеже вторият шогун Хидетада иска да построи града колкото се може по-бързо. Сега всички леки заведения от Киото откриват клонове там.

Акеми пак не каза нищо.

— Тебе лесно ще те вземат на такова място, така че внимавай. Ако не си нащрек, може да се забъркаш с някой непрокопсаник. Страшно опасно е!

Това вече бе прекалено за Акеми. Обърна се и шумно изфуча срещу мъжа.

Ясома само се засмя.

— Знаеш ли — отбеляза той, — наистина ми се виждаш смахната.

— Млъкни и се махай!

— Е, не си ли такава?

— Ти си лудият!

— Ха-ха-ха! Това само го доказва. Ти си луда. Жал ми е за теб.

— Ако не се махнеш оттук, ще те замеря с камък!

— Ау, ама наистина ли?

— Махай се, животно!

Гордата външност, която Акеми се опитваше да си придаде, прикриваше ужаса, който всъщност изпитваше. Тя изпищя срещу Ясома и се затича в едно буренясало поле, където някога се бе намирала къщата на господаря Комацу с нейната пълна с каменни фенери градина. Изглеждаше, сякаш плува между полюляващите се растения.

— Чакай! — извика Ясома и като копой тръгна след нея.

Вечерната луна изгря над хълма Торибе, прилична на дивата усмивка на някой женски демон.

Наоколо нямаше никой. Най-близките хора бяха на около триста крачки разстояние и бавно слизаха заедно по хълма, но нямаше да й се притекат на помощ, дори и да чуеха виковете й, понеже тъкмо се връщаха от погребение. Облечени в тържествени бели дрехи и с шапки, вързани с бели панделки, те носеха в ръце молитвени броеници. Неколцина още плачеха.

Изведнъж Акеми бе блъсната силно изотзад, препъна се и падна.

— О, извинете — обади се Ясома.

Като продължаваше през цялото време да се извинява, той падна върху нея.

— Заболя ли ви? — попита загрижено, като я притисна към себе си.

Пламнала от гняв, Акеми плесна мъжа през брадатото лице, но това не го стресна, а изглежда, му хареса. При удара той само присви очи и се ухили. След това я притисна по-силно и отри буза в нейната. Брадата му като хиляди иглички се заби в кожата й. Едва успяваше да диша. Докато отчаяно се бореше с нокти, един от тях го закачи за ноздрата, откъдето потече струя кръв. Въпреки това Ясома не отслаби хватката, с която я държеше.

Камбаната на залата Амида на хълма Торибе заби на умряло, сякаш жалеше за преходността на всичко и суетата на този живот. Това обаче не впечатли двамата борещи се смъртни. Сухият буренак яростно се полюляваше при всяко тяхно движение.

— Успокой се, стига си се била — замоли мъжът. — Няма от какво да се страхуваш. Ще ми станеш невеста. Ще ти хареса, нали така?

— Искам да умра! — изкрещя Акеми.

Гласът й бе толкова нещастен, че стресна Ясома.

— Защо? К-какво има? — запъна се той.

Свита така на земята със събрани здраво в едно ръце, колене и гърди, Акеми приличаше на цвят от сасанква[1]. Ясома се опита да я утеши и приласкае, с надеждата да я накара да се предаде. Това изглежда не му беше първи случай от този род. Напротив — изглеждаше, сякаш то е нещо, което особено му се нрави, тъй като, без да губи застрашителния си израз, неговото лице засия от удоволствие. Не бързаше за никъде и сега като котка се наслаждаваше да си играе със своята жертва.

— Не плачи — започна той. — Няма за какво да плачеш, нали така? — Целуна я по ухото и продължи: — Трябва и преди да си била с мъж. Не може на твоята възраст да си още невинна.

Сеиджуро! Акеми си спомни задухът и усещането за нещастие, припомни си, как очертанията на шоджито се размиха пред погледа й.

— Чакай! — каза тя.

— Да чакам ли? Добре, ще почакам — отвърна Ясома, който взе трескавото треперене на тялото й за израз на страст. — Обаче не се опитвай да избягаш или наистина ще стана груб.

Тя изръмжа остро, изви рамене и махна ръката му от себе си. Втренчи се ядосано в лицето му и бавно се изправи.

— Какво се опитваш да направиш с мен?

— Знаеш какво искам!

— Мислиш, че може да се отнасяш с жените като с глупачки, а? Всички мъже така правите! Е, аз може да съм жена, но ме бива за нещо повече.

От устната й, която бе порязала на едно листо, течеше кръв. Прехапа я и пак избухна в сълзи.

— Много странни работи говориш — обади се той. — Какво може да си, освен смахната?

— Ще говоря, каквото си поискам! — кресна Акеми.

Блъсна го с всичка сила в гърдите и се затича през буренака, който се простираше чак докъдето поглед стига в лунната светлина.

— Убийство! Помощ! Убийство!

Ясома се метна подире й. Преди да е пробягала и десет крачки, той я хвана и отново я повали. Сега тя лежеше с притисната към земята буза и с разпръсната около лицето коса. Белите й нозе се подаваха изпод кимоното, което бе полуотворено и излагаше гърдите й на студения вятър.

Тъкмо когато се готвеше да се хвърли отгоре й, нещо много тежко перна Ясома близо до ухото. Кръвта нахлу в главата му и той изпищя от болка. Щом се извърна да види какво е, твърдият предмет се стовари върху темето му. Този път надали изпита болка, тъй като веднага се строполи в безсъзнание. Главата му се килна като празната глава на хартиен тигър. Докато лежеше така със зяпнала уста, неговият нападател, един странстващ свещеник, застана над него, хванал шакухачи, с която бе нанесъл ударите.

— Зъл звяр такъв! — възкликна той. — Обаче го оправих по-лесно, отколкото очаквах.

Свещеникът остана да гледа известно време към Ясома, като обмисляше на глас дали ще е по-великодушно да го убие веднага. Възможно бе, дори след като дойде в съзнание, той вече никога да не си върне разсъдъка.

Акеми впери празен поглед в своя спасител. Освен шакухачи, по нищо не можеше да се познае, че той е свещеник. Ако се съди по мръсните дрехи и висящата отстрани сабя, можеше да бъде обеднял самурай или дори просяк.

— Сега всичко е наред — каза мъжът. — Няма за какво повече да се тревожите.

Излязла от унеса си, Акеми му благодари и се зае да оправя косата и кимоното си. Погледът, с който надзърташе в тъмнината наоколо, обаче още бе пълен с уплаха.

— Къде живеете? — попита свещеникът.

— А? Къде… искате да кажете, къде ми е къщата? — попита тя и покри лицето си с ръце.

Опита се през ридания да отвърне на въпроса му, но не намери сили да бъде откровена с него. Част от това, което му каза, беше истина — майка й не е като нея, майка й се опитва да разменя тялото си за пари, избягала е тук от Сумийоши, — но останалото беше измислено на мига.

— По-скоро ще умра, отколкото да се върна у дома — простена тя. — Толкова трябваше да понеса от майка си! Толкова много срамни неща ми се случиха! Ами, дори докато бях малко момиче, трябваше да излизам на полето на битката и да крада разни неща от телата на убитите войници.

Отвращението към майка й я накара цялата да потрепери.

Аоки Тандзаемон й помогна да стигне до една падинка, където бе тихо и вятърът не беше така мразовит. След като стигнаха до един малък, полусрутен храм, той се усмихна бързо с едрите си зъби и каза:

— Аз живея тук. Не е много нещо, но на мен ми харесва.

Макар да съзнаваше, че въпросът е малко нелюбезен, Акеми не можа да се сдържи да не попита:

— Но наистина ли тук живеете?

Тандзаемон отвори с бутване една решетеста врата и й направи знак да влезе. Акеми се поколеба.

— Вътре е по-топло, отколкото мислите — каза той. — За постилане на пода имам само тази тънка рогозка. Въпреки това тя е по-добре от нищо. Да не се страхувате, че може да съм като онзи звяр там?

Акеми мълчешком поклати глава. Тандзаемон не я плашеше. Сигурна беше, че е добър човек, а и във всеки случай бе на години — както прецени, над петдесет. Това, което я задържаше, беше мръсотията в малкия празен храм и мирисът от Тандзаемоновите тяло и дрехи. Нямаше обаче къде другаде да отиде, а и не се знаеше какво може да се случи, ако я намери Ясома или някой друг като него. При това челото й гореше от треска.

— Няма ли да ви притеснявам? — попита тя, докато се качваше по стълбите.

— Не, ни най-малко. Никой няма да възрази, дори да останете тук с месеци.

Постройката бе съвсем тъмна, от онези, където обичат да се заселват прилепи.

— Почакайте само минута — помоли Тандзаемон.

Тя чу шум от търкането на метал о кремък, след което една малка лампа, явно изхвърлена от някого и прибрана от монаха, хвърли слаба светлина наоколо. Огледа се и забеляза, че този странен човек някак бе събрал най-необходимото за едно домакинство — един-два кухненски съда, няколко чинии, дървена възглавница, сламена рогозка. Той каза, че ще й приготви малко просена каша и се засуети наоколо с някакъв счупен глинен мангал, в който първо сложи малко дървени въглища, после клечки и след като удари кремъка, успя да раздуха огън.

„Добър старец“, помисли си Акеми. Щом се успокои, мястото вече не й се струваше толкова нечисто.

— Я сега — обади се монахът. — Виждате ми се трескава и казвате, че сте уморена. Сигурно сте настинала. Защо не си полегнете там, докато стане готова храната?

Той посочи един куп набързо нахвърляни рогозки и чували от ориз.

Акеми постла дървената възглавница с малко хартия, която носеше със себе си, промърмори някакво извинение, че си почива, докато той работи и легна. За завивка трябваше да й послужат окъсаните останки от някаква мрежа за комари. Тя понечи да я придърпа нагоре, но в същия миг изпод нея изскокна някакво животно с лъскави очи, което се преметна над главата й. Акеми изпищя и зарови лице в постелката.

Тандзаемон бе изненадан повече от нея. Изпусна торбата, от която сипваше брашно във водата и разсипа половината от него по коленете си.

— Какво беше това? — извика.

— Не знам — отвърна Акеми, като още криеше лицето си. — Видя ми се по-голямо от плъх.

— Сигурно катерица. Понякога идват, като надушат храна. Но сега не я виждам никъде.

Акеми вдигна леко глава и посочи:

— Ето я!

— Къде?

Тандзаемон стана и се обърна. На преградата пред вътрешното светилище, откъдето образът на Буда отдавна бе изчезнал, стоеше една маймунка, която се сви от страх пред вперения поглед на монаха.

Тандзаемон изглеждаше озадачен, но маймунката явно реши, че няма от какво да се страхува. След няколко подскока нагоре-надолу по олющеното червено перило тя седна отново и като вдигна лице, подобно на праскова с дълги коси върху нея, замига с очи.

— Откъде смяташ може да се е взела?… А-ха! Сетих се. Още тогава ми се стори, че наоколо има пръснат много ориз.

Пристъпи към маймунката, но тази, като усети приближаването му, скочи зад олтара и се скри.

— Голям дявол е — каза Тандзаемон. — Ако й дадем нещо за ядене, сигурно няма да прави бели. Хайде да я оставим на мира. — Изтупа брашното от коленете си и отново седна пред мангала. — Няма от какво да се страхувате, Акеми. Починете си.

— Мислите ли, че тя нищо повече няма да направи?

— Да. Не е дива. Трябва да е била домашно животно на някого. Няма за какво да се тревожите. Достатъчно топло ли ви е?

— Да.

— Тогава поспете. Това е най-доброто средство против настинката.

Сложи още брашно във водата и разбърка кашата с клечки за ядене. Сега огънят се бе разпалил и докато сместа се загряваше, Тандзаемон се зае да нареже малко лук. За дъска му служеше връхната част на стара маса, а ножът му бе един малък, ръждив кинжал. Без да си е мил ръцете, събра лука с шепа и го сипа в една дървена паница, после избърса дъската и я превърна така в поднос.

Парата от врящия съд постепенно затопли стаята. Седнал и прегърнал с ръце кокалестите си колене, някогашният самурай с гладен поглед се взираше в гозбата. Имаше доволен и нетърпелив вид, сякаш гърнето пред него съдържа най-голямата радост за човечеството.

Камбаната на Кийомидзудера като всяка нощ удари. Зимният пост, продължил тридесет дни, бе свършил и наближаваше Новата година, но както винаги в края на старата, бремето в душите на хората сякаш бе натежало. До късно през нощта камбанката при входа на храма се удряше от богомолци, дошли да се поклонят и да кажат молитви, а протяжните и жални напеви с молби за помощта на Буда еднообразно се носеха наоколо.

Докато бавно бъркаше кашата, за да не загори, Тандзаемон се замисли. „Самият аз получавам сега наказание и изкупувам греховете си, но какво е станало с Джотаро?… Детето не направи нищо, достойно за укор. О, блажена Канон, моля те да накажеш родителя за греховете, но щедро и състрадателно да обърнеш поглед към сина…“

Изведнъж молитвата му бе прекъсната от писък.

— Животно!

С все още затвори за сън очи и плътно притиснато към дървената възглавница лице, Акеми горко плачеше. Тя продължи да говори насън докато не се събуди от своя собствен глас.

— Нещо насън ли казах? — попита.

— Да, стреснахте ме — отвърна Тандзаемон, който дойде при нея до леглото и изтри челото й с влажно парче плат. — Потите се ужасно. Трябва да е от треската.

— Какво… какво казах?

— О, много неща.

— Какви неща?

От неудобство трескавото лице на Акеми се зачерви още повече. Тя го скри със завивката.

Без да отвръща направо, Тандзаемон каза:

— Има някой мъж, когото искате да прокълнете, нали, Акеми?

— Това ли казах?

— Аха. Какво се е случило? Да не ви е изоставил?

— Не.

— Разбирам — отвърна монахът, стигнал сам до съответния извод.

Акеми седна в леглото и продължи:

— О, какво да правя сега? Кажете ми, какво?

Беше се заклела да не разкрива пред никого своята срамна тайна, но гневът и тъгата, чувството за загуба, което се бе насъбрало в нея, всичко това й дойде твърде много, за да го понесе сама. Просна се на коленете на Тандзаемон и на един дъх разказа цялата история, като през цялото време хлипаше и ридаеше.

— О — проплака тя, — искам да умра, да умра! Оставете ме да умра!

Тандзаемон се задъха. Отдавна не бе стоял така близо до жена; нейният мирис изгаряше сега ноздрите му. Плътски желания, които смяташе, че е вече преодолял, се надигнаха в него като прилив на топла кръв и тялото му, досега подобно на изсъхнало, безплодно дърво, се съживи. Изведнъж монахът си припомни, че под ребрата му има дробове и тупти сърце.

— М-м — промърмори той, — значи такъв човек бил Йошиока Сеиджуро.

В него напираше горчива омраза срещу Сеиджуро. Това не бе само възмущение; някаква ревност го накара да изправи рамене, сякаш е била обезчестена негова собствена дъщеря. Докато Акеми се превиваше от плач на коляното му, той изведнъж изпита близост към нея и объркано изражение се изписа по лицето му.

— Хайде сега, не плачете. Сърцето ви още е непорочно. Не е като да сте позволила на този човек да ви люби, нито пък сте отвърнала на любовта му. За една жена е важно не тялото, а сърцето й и самата непорочност е свързана с нейното вътрешно същество. Дори когато жената не се отдава на мъж, ако гледа на него с похот, тя става, поне докато трае това отношение, порочна и нечиста.

Акеми не се утеши от тези отвлечени думи. Сълзите й все така се ронеха по кимоното на монаха и тя продължи да повтаря, че иска да умре.

— Стига сега, стига си плакала — повтори Тандзаемон и я потупа по гърба.

Потрепването на белия й врат обаче не предизвикваше у него истинско съчувствие. Нежната кожа, така сладостна на мирис, вече му е била отнета от някой друг.

Като забеляза, че маймунката се е промъкнала до съда и сега яде нещо, монахът припряно отмести главата на Акеми от коленете си, размаха юмрук и здравата изруга животното. Без никакво съмнение, храната бе по-важна от страданията на една жена.

На следващата сутрин Тандзаемон обяви, че отива с паничката си за просия в града.

— Ти остани тук, докато ме няма — каза той. — Трябва да събера пари да ти купя лекарство, а имаме нужда още от ориз и олио, за да имаме нещо топло за ядене.

Шапката му не беше от дълбоките, изплетени от тръстика, каквито носят повечето странстващи свещеници, а обикновена, направена от бамбук. Докато ситнеше напред, сламените му сандали, износени и разцепени на петите, се провлачваха по земята. Не само мустаците, а всичко по него имаше някак дрипав вид. Но при все че приличаше на ходещо плашило, монахът бе навикнал да излиза навън всеки ден, освен ако вали.

Тъй като не бе спал добре, тази сутрин бе особено сънен. След като се наплака и наоплаква вечерта, Акеми изсърба кашата си, почна силно да се поти и през остатъка от нощта непробудно спа. Той пък надали затвори очи до сутринта. Дори сега, докато вървеше под яркото утринно слънце, причината за безсънието не го бе оставила. Не можеше да я прогони от ума си.

„Горе-долу на същата възраст като Оцу е, мислеше си. Но двете са напълно различни по нрав. Оцу е изискана и изящна, но у нея има също нещо хладно. Акеми е привлекателна, все едно дали се смее, плаче или се цупи.“

Младежките чувства, които лъчите на нейния чар събудиха в изсъхналата плът на Тандзаемон, го накараха още по-добре да си припомни своята напреднала възраст. През нощта, всеки път, когато я погледнеше загрижено, след като се е размърдала в съня си, в сърцето му прозвучаваше ново предупреждение. „Какъв нещастен глупак съм аз! Още ли не съм се научил? Макар да нося расо и да свиря на шакухачи като странстващ монах, още съм далеч от постигането на ясното и съвършено просветление на Пу-хуа. Никога ли няма да открия мъдростта, която да ме освободи от тялото?“

След като дълго се укорява по този начин, насила затвори тъжните си очи и се опита да заспи, но напразно.

С пукването на зората отново реши: „Трябва… трябва да изоставя злите помисли!“ Но Акеми е прелестно момиче. И толкова е страдала. Трябва да се опита да я утеши. Трябва да й покаже, че не всички мъже на този свят са похотливи демони.

Питаше се, освен лекарството, какъв подарък би могъл да й донесе, когато се върне вечерта. През време на цялата дневна просия духът му се повдигаше от желание да стори нещо, с което да направи Акеми малко по-щастлива. Това ще е достатъчно; не желаеше нищо повече.

Горе-долу по времето, когато се овладя и цветът се върна по лицето му, на скалата до себе си Тандзаемон чу плясък на крила. Покрай него премина сянката на голям сокол и той видя от един безлистен дъбов клон в горичката горе да пада перо от някаква малка птица. Хванал птицата в ноктите си, соколът се издигна право нагоре, при което се видя долната част на крилата му.

— Браво! — обади се един мъжки глас наблизо и соколарят подсвирна на птицата си.

След миг Тандзаемон видя от хълма зад Ененджи да слизат двама мъже в ловни облекла. Соколът бе кацнал на левия юмрук на единия от тях. На колана на човека, от другата страна на двете саби, имаше закачена мрежа за улова. Едно кафяво ловно куче крачеше с умен вид подире им.

Коджиро се спря и огледа околността.

— Стана вчера вечерта, някъде тук — обясни той. — Маймунката ми се боричкаше с кучето и то я ухапа по опашката. Тя се скри някъде и повече не се показа. Чудя се, дали не се е покатерила на някое от онези дървета.

С доста недоволен вид, Сеиджуро седна на някакъв камък.

— Защо още да е тук? И тя има крака. Във всеки случай, не мога да разбера, защо, след като отивате на лов със соколи, водите със себе си маймуна.

Коджиро се настани в корените на едно дърво.

— Не съм я взел, но не можах да й попреча да се присламчи. А и така съм свикнал с нея, че ми липсва, когато я няма наоколо.

— Мислех, че само жените и безделниците обичат да държат маймуни и кученца, но явно съм бъркал. Трудно е човек да си представи, че някой, който като вас се обучава във военното изкуство, ще е толкова привързан към една маймунка.

Откакто видя Коджиро развихрен при дигата в Кема, Сеиджуро се отнасяше с трезва почтителност към неговото майсторство, но вкусът и въобще начинът на живот му се струваха прекалено момчешки. Едва съжителството в течение на последните няколко дни го убеди, че зрелостта идва със съответната възраст. Макар да намираше за трудно да уважава Коджиро като човек, това в известен смисъл улесняваше общуването с него.

— Това е, понеже съм толкова млад — отвърна през смях Коджиро. — В скоро време ще се науча да харесвам жени и тогава сигурно въобще ще забравя за маймунката.

Коджиро продължи да бъбри нехайно, но по лицето на Сеиджуро се изписа нарастваща загриженост. В погледа му имаше напрегнатост, не много различна от тази на кацналия върху ръката му сокол. Изведнъж той раздразнено възкликна:

— Какво прави онзи просещ монах там? Откакто дойде, само стои и ни зяпа.

Взираше се подозрително в Тандзаемон. Коджиро също се обърна, за да погледне.

Тандзаемон ги загърби и се отдалечи.

Сеиджуро рязко стана.

— Коджиро — каза той, — искам да се прибираме. Както и да го погледнете, сега не е време за излизане на лов. Вече сме двайсет и девети.

Коджиро се засмя малко пренебрежително и отвърна:

— Нали тръгнахме на лов? Засега можем да се похвалим само с една гургулица и два коса. Трябва да опитаме по-нагоре по хълма.

— Не, стига толкова за днес. Нямам желание за лов, а като нямам, и соколът не хвърчи както трябва. Дайте да се върнем в къщи и да се упражняваме. — После добави, като че говореше на себе си: — От това имам нужда — упражнения.

— Е, щом трябва да се връщате, идвам с вас. — С не особено щастлив вид той тръгна редом със Сеиджуро. — Явно не биваше да предлагам.

— Какво да предлагате?

— Да излезем вчера и днес на лов.

— Оставете това. Знам, че го направихте за добро. Просто сега е краят на годината и мисълта за сблъсъка с Мусаши нещо ме гнети.

— Затова помислих, че може да е добре за вас малко да половувате. Можете да си отдъхнете, да си върнете доброто настроение. Но вие явно не сте от онези, които могат да си почиват по този начин.

— Хм. Колкото повече неща чувам за Мусаши, толкова повече започвам да си мисля, че той никак не е за подценяване.

— Не е ли това още по-сериозно основание да не се стряскаме или плашим? Трябва да приучите вашия дух да ви се подчинява.

— Не съм се уплашил. Първо правило на Изкуството на войната е да не подценяваш врага и смятам, че е просто благоразумие да се упражняваме много преди двубоя. Ако загубя, то поне ще знам, че съм дал най-доброто от себе си. Щом онзи е по-добър от мен, тогава…

Макар да оценяваше откровеността на Сеиджуро, Коджиро долавяше у него някакво малодушие, което трудно щеше да позволи този младеж да защити името на школата Йошиока. Тъй като Сеиджуро нямаше необходимата сила на духа, за да тръгне по стъпките на баща си и да ръководи голямото училище както трябва, Коджиро го съжаляваше. По негово мнение по-малкият брат Деншичиро имаше по-твърд нрав, но Деншичиро бе също непоправим гуляйджия. Макар да беше по-способен от Сеиджуро в сабления бой, него нищо не го свързваше с името Йошиока.

Коджиро искаше Сеиджуро да забрави за наближаващата битка с Мусаши, понеже вярваше, че за него това ще е възможно най-добрата подготовка. Въпросът, който искаше да зададе, но не го направи, бе какво може да се надява Сеиджуро да научи за времето до срещата? „Е, помисли си с примирение, такъв е той и аз не вярвам да му помогна много с нещо.“

Кучето бе побягнало настрани и сега яростно лаеше в далечината.

— Значи е намерило дивеч! — възкликна Коджиро и очите му светнаха.

— Оставете го. Ще ни настигне по-късно.

— Ще ида да погледна. Вие почакайте тук.

Коджиро се затича в посока към лая и след минута-две зърна кучето на терасата на някакъв стар порутен храм. Животното се метна върху разнебитената решетеста врата и пак падна на земята. След няколко опита то се зае да дращи по покритите с изтрит червен лак стълбове и стени на постройката.

Като се питаше какво толкова може да го е възбудило, Коджиро отиде до друга врата. Надзърна през решетката и му се стори, че гледа във вътрешността на черна лакирана ваза.

Изтракването на вратата при отварянето й накара кучето да се затича след него, размахвайки опашка. Коджиро се опита да го изрита, но без особена полза. Докато влизаше в зданието, кучето също се шмугна покрай него вътре.

Последва пронизителен женски писък, от онези писъци, които може да напукат стъкло. Кучето също започна да вие и между него и пищящата жена последва гръмко надвикване. Коджиро се зачуди дали гредите няма да се счупят. Завтече се напред и откри легналата под мрежата за комари Акеми заедно с маймунката, която, за да избяга от кучето, бе скочила на прозореца и се криеше зад нея.

Акеми стоеше между маймуната и кучето и препречваше пътя на последното, заради което то я и нападаше. Когато тя политна на една страна, воят на животното стана съвсем пронизителен.

Сега Акеми пищеше не толкова от уплаха, колкото от болка. Кучето бе забило зъби в лакътя й. Коджиро го изруга и отново го ритна силно в ребрата. Още първият ритник уби кучето, но то дори и след втория продължи да стиска здраво със зъби ръката на Акеми.

— Пусни! Пусни! — пищеше тя, като се гърчеше на пода.

Коджиро коленичи до нея и разтвори с ръце челюстите на животното. Звукът беше като от разкъсване на две залепени парчета дърво. Устата бързо се отвори, а при малко повече напън от страна на Коджиро самата глава на кучето щеше да се сцепи на две. Той изхвърли трупа през вратата навън и отново се приближи до Акеми.

— Сега всичко е наред — каза успокоително.

Лакътят на Акеми обаче й сочеше друго. Течащата по бялата кожа кръв правеше раната да прилича на голям ален божур.

При гледката Коджиро потрепери.

— Нямате ли саке? Трябва да я измия със саке… Не, явно надали ще има саке на място като това. — Топла кръв се стичаше от лакътя и по китката. — Трябва да направя нещо — продължи младежът, — или от отровата от зъбите на кучето може да полудеете. То се държеше странно през последните няколко дни.

Докато Коджиро бързешком се опитваше да реши какво може да се направи, Акеми сключи вежди, проточи хубавия си бял врат назад и кресна:

— Да полудея? О, колко хубаво! Това искам — да полудея! Да се смахна, да откача съвсем!

— К-к-к-какво? — запъна се Коджиро.

Без повече суетене той се наведе над лакътя й и засмука кръв от раната. Щом устата му се напълни, изплю, пак прилепи устни до бялата кожа и смука, докато бузите му се издуха.

Вечерта Тандзаемон се върна от своята дневна обиколка.

— Тук съм, Акеми — обяви той, влизайки в храма. — Самотно ли ти беше, докато ме нямаше?

Остави лекарството й в един ъгъл заедно с храната и буркана олио, които беше купил, и каза:

— Чакай, сега ще запаля светлина.

Щом свещта пламна, видя, че нея я няма в стаята.

— Акеми! — извика. — Къде може да е отишла?

Несподелената му любов се превърна изведнъж в гняв, който бързо бе сменен от самота. Както често преди, Тандзаемон отново си припомни, че никога няма да си върне младостта, че за него няма повече слава, няма повече надежда. Спомни си своето остаряващо тяло и трепна.

— Спасих я и се погрижих за нея — изропта той, — а сега си е отишла, без да каже и дума. Така ли ще вървят вечно нещата в света? Такава ли е и тя? Или е подозирала у мен някакви лоши намерения?

На леглото намери парче плат, откъснат явно от края на обито й. Петното кръв на него пак възпламени животинските му страсти. Ритна сламената постелка във въздуха и хвърли лекарството през прозореца.

Гладен, но без желание да приготви нещо за ядене, той взе в ръце своята шакухачи и с въздишка излезе на терасата. В продължение на час или повече свири, без да спира, като се опитваше да разпръсне желанията и разочарованието си. За него обаче оставаше очевидно, че страстите продължават да живеят вътре в него и така ще бъде, докато умре. „Вече я беше обладал друг мъж, замисли се той. Защо трябваше да бъда толкова нравствен и порядъчен? Нямаше нужда да лежа цяла нощ сам и да се терзая.“

Едната половина на съществото му съжаляваше, че не е действал, другата осъждаше похотливите му щения. Тъкмо този двубой на чувствата, които непрестанно се носеха в кръвта му, съставляваше това, което Буда нарича заблуда. Сега Тандзаемон се опитваше да пречисти същността си, но колкото повече се мъчеше да го стори, толкова по-мътен ставаше звукът на шакухачи.

Просякът, който спеше под храма, подаде глава изпод терасата.

— Защо седиш и свириш? — попита той. — Да не се е случило нещо хубаво? Ако си изкарал много пари и си купил саке, какво ще кажеш да ме черпиш едно?

Беше сакат и от негово гледище Тандзаемон живееше като цар.

— Знаеш ли какво е станало с момичето, което доведох снощи тук?

— Хубавица беше тя, а? Ако можех, нямаше да я пусна да си отиде. Скоро след като ти тръгна тази сутрин, дойде един млад самурай с дълъг перчем и голяма сабя на гърба и я отведе. Заедно с маймунката. Носеше едната на едното рамо, другата — на другото.

— Самурай… с перчем?

— А-ха. А какъв красавец беше — много по-красив от нас двамата с теб!

При тази мисъл просякът изпадна в пристъп на лудешки смях.

[1] Японска камелия — Бел.Dave ↑

Обявата

Сеиджуро се върна в училището в лошо настроение. Бутна сокола в ръцете на един от учениците и късо му нареди да върне птицата в клетката й.

— Коджиро не е ли с вас? — попита момчето.

— Не, но сигурно скоро ще дойде.

След като се преоблече, Сеиджуро отиде да седне в гостната. От другата страна на двора беше голямото доджо, затворено след заключителното занятие на двадесет и пети. През цялата година оттук минаваха към хиляда ученици; сега доджото нямаше да отвори врати до първия урок през Новата година. Дървените саби мълчаха и постройката изглеждаше студена и изоставена.

Сеиджуро отчаяно се нуждаеше от Коджиро, за да се упражняват двамата в бой със саби и постоянно питаше ученика дали се е прибрал. Но нито тази вечер, нито на следващия ден Коджиро не се върна.

Тъй като обаче беше последният ден на годината, в който се уреждат всички сметки, заприиждаха сума други посетители. За заемодавците въпросът беше да приберат дължимото сега или да чакат до празника Бон следващото лято. До обед предната стая се бе напълнила с хора, дошли да предявят разписките си. Обикновено такива като тях се държаха в присъствието на самурай съвсем раболепно, но сега, след като търпението им се бе изчерпало, даваха по съвсем недвусмислен начин израз на чувствата си.

— Не можете ли да платите поне част от дължимото?

— Вече от месеци казвате, че счетоводителят ви е излязъл или че господарят го няма. Да не смятате, че може да отлагате това вечно?

— Колко пъти поред трябва да идваме тук?

— Старият учител беше изряден длъжник. Ако беше само за последната половин година, нямаше да кажа и дума, но вие не платихте и през лятото. Че аз имам дори неплатени разписки и от миналата година!

Двамина нетърпеливо почукваха по сметководните си книги и ги бутаха под носа на ученика. Бяха дърводелци, мазачи, доставчика на ориз, търговеца на саке, шивачи и всякакви доставчици на стоки за ежедневна употреба. Числото им се допълваше от съдържателите на различни чайни, където Сеиджуро е пил и ял на вересия. А това бяха дребните риби, чиито сметки надали можеха да се сравнят с онези на лихварите, от които Деншичиро бе взимал пари на заем без знанието на брат си.

Половин дузина от мъжете седнаха на пода и отказаха да се помръднат.

— Искаме да говорим лично с господаря Сеиджуро. Губим си времето да разговаряме с ученици.

Сеиджуро продължаваше да стои сам в задната част на къщата и единствените му думи бяха: „Кажете им, че съм излязъл.“ Деншичиро, разбира се, не би се и приближил до дома в ден като този. Най-очевидна бе липсата на човека, който се грижеше за училищните книги и сметководство — Гион Тоджи. Преди няколко дни той бе изчезнал заедно с Око и всичките събрани пари от своето пътуване на запад.

Скоро вътре с клатушкане влязоха шест-седем мъже начело с Уеда Рьохей, който дори и при тези унизителни обстоятелства продължаваше да се надува от гордост, че е един от Десетте майстора на сабята на Дома Йошиока.

— Какво става тук? — попита той със застрашителен поглед.

Като се опитваше да даде на заемодавците да разберат, че не смята за нужно да обяснява положението, ученикът накратко разказа за станалото.

— Това ли е всичко? — попита презрително Рьохей. — Само тази сбирщина кожодери ли? Какво значение има кога ще се платят сметките, ако все пак се плащат? Кажи на онези, които не искат да изчакват, да идат в залата за упражнения, ще си поговоря с тях на моя си език.

Пред лицето на тази заплаха кредиторите се разстроиха. Заради изрядността на Йошиока Кемпо в паричните въпроси — без въобще да става дума и за това, че той бе военен учител на шогуните Ашикага — те се бяха прекланяли пред дома Йошиока, унижаваха се, даваха им стоки на изплащане, пари на заем, идваха всякога, когато ги повикат и си тръгваха, когато им наредят, казваха „да“ на всичко и дори повече. Денят, в който се оставеха да бъдат сплашени със закани като тази на Рьохей щеше да е денят, в който търговското съсловие да загуби препитанието си. А без тях какво ще правят самураите? Да не би и за миг да си въобразяват, че могат да правят всичко сами?

Докато стояха и недоволстваха, Рьохей ясно им даде да разберат, че ги смята за не повече от тор.

— Сега добре. Вървете си у дома! Нямате полза да висите тук.

Търговците се умълчаха, но не помръднаха да си ходят.

— Изхвърлете ги! — кресна Рьохей.

— Това е нечувано, господине!

— Какво толкова нечувано има? — попита самураят.

— Пълно безочие!

— Кой казва, че било безочливо?

— Но наистина е безочливо да ни изхвърляте!

— Тогава защо не си тръгнете тихо и кротко? Имаме работа тук.

— Ако не беше последният ден на годината, нямаше да идваме да се молим. Преди края на деня парите, които ни дължите, ни трябват, за да уредим собствените си дългове.

— Лоша работа. Много лоша! Сега вън!

— Не може така да се държите с нас!

— Достатъчно слушах оплакванията ви!

Гласът на Рьохей пак стана сърдит.

— Никой няма да се оплаква — стига само да платите!

— Елате тук! — заповяда Рьохей.

— К-кой?

— Всички, които са недоволни.

— Това е лудост!

— Кой каза това?

— Нямах вас предвид, господине. Говорех за п… положението като цяло.

— Млък!

Рьохей хвана мъжа за косата и го изхвърли през страничната врата навън.

— Някой друг да има оплаквания? — изръмжа той. — Няма да търпим паплач като вас да ни иска какви ли не суми в дома ни. Няма да позволя това! Дори Младият учител да поиска да ви плати, аз няма да му дам да го направи.

При вида на Рьохеевия юмрук заемодавците се заблъскаха в надпревара да стигнат по-бързо до портата. Веднъж излезли навън обаче, проклятията им към дома Йошиока станаха двойно по-злостни.

— Как само ще се смея и ще пляскам с ръце, като видя на тази сграда табелата „Продава се“! Не им остава още много.

— Казват, че нямало да платят.

— Как може?

В това време Рьохей, който се държеше за корема от смях, отиде до задната част на къщата. Останалите ученици тръгнаха с него към стаята, където Сеиджуро стоеше сам и мълчалив, приведен над мангала.

— Млади учителю — започна Рьохей, — толкова сте се умълчал. Да не би нещо да не е в ред?

— О, не — отвърна Сеиджуро, донякъде ободрен при вида на своите най-верни последователи. — Но вече денят не е много далеч, нали?

— Не е — съгласи се Рьохей. — Заради това сме дошли да ви видим. Не трябва ли да определим времето и мястото и да известим за тях Мусаши?

— Ами, да, предполагам, че да — отговори отнесено Сеиджуро. — Мястото… Къде ще бъде добре? Какво ще кажете за полето при Рендаиджи, западно от града?

— Това изглежда подходящо. А по кое време?

— Преди да са свалили новогодишните украси или след това?

— Добре ли е осми?

— Не е ли осми годишнината от смъртта на учителя Кемпо?

— А, така е. В такъв случай, защо не девети? В седем часа сутринта? Нали е добре така?

— Хубаво. Тази вечер ще закачим обява на моста.

— Добре.

— Вие готов ли сте? — попита Рьохей.

— Аз бях готов през цялото време — отвърна Сеиджуро, който не би и могъл да отговори другояче.

Всъщност не бе и обмислял възможността да загуби от Мусаши. Обучавал се от детски години под ръководството на баща си и никога непобеждаван от когото и да било в училището, дори и от най-възрастните и най-добре обучени ученици, той не можеше да си представи, че ще бъде надвит от този млад, неопитен, тромав селянин.

Въпреки това самоувереността му не беше безгранична. Долавяше у себе си мъничко несигурност и съвсем обичайно за него, вместо да припише тази слабост на неспособността да следва докрай Пътя на самураите, я приписа набързо на личните затруднения в последно време. Едно, навярно най-голямото, беше Акеми. След станалото в Сумийоши постоянно нещо го смущаваше, а след бягството на Гион Тоджи научи също, че паричното бреме върху дома Йошиока вече е станало по-тежко от поносимото.

Рьохей и останалите се върнаха, като носеха една прясно отрязана дъска с написаната обява към Мусаши.

— Това ли имахте предвид? — попита Рьохей.

Буквите, все още неизсъхнали, гласяха:

В отговор на Вашето предложение за двубой посочвам следното време и място. Място: Полето при Рендаиджи. Време: Седем часа сутринта, деветия ден от първия месец. Кълна се с най-свята клетва, че ще присъствам.

Ако по някаква случайност не изпълните обещанието си, ще смятам за мое право на всеослушание да Ви се присмея.

Наруша ли това споразумение, нека ме сполети наказанието на боговете!

Сеиджуро, втори Кемпо на Йошиока в Киото. Написано на последния ден от годината.

До ронина от Мимасака Миямото Мусаши.

— Така е добре — отбеляза Сеиджуро, след като прочете написаното.

Обявата го накара да се поотпусне и сега може би за първи път му стана ясно, че жребият е вече хвърлен.

По залез-слънце Рьохей взе обявата под мишница и гордо се упъти по улицата заедно с още двама мъже, за да я закачат на Големия мост на улица Годжо.

Този, за когото бе предназначена обявата, крачеше в подножието на хълма Йошида, през един квартал на самураи с благородно потекло и ограничени средства. Настроени трудно да приемат новото, те водеха прост живот и надали някое от заниманията им би могло да даде повод за обсъждане.

Мусаши вървеше от врата на врата и разглеждаше табелките с имената на собствениците. Най-сетне се спря по средата на улицата, сякаш няма желание или сили да продължи с търсенето. Опитваше се да намери леля си, сестрата на майка му и единствената негова жива роднина, освен Огин.

Съпругът на лелята беше самурай, който срещу малка издръжка служеше на дома Коное. Мусаши си мислеше, че ще е лесно да намери къщата при хълма Йошида, но скоро откри, че отделните домове можеха да бъдат различени по съвсем малко белези. Повечето бяха малки, заобиколени с дървета и портите им бяха здраво затворени като миди. Доста от тези порти нямаха и табелки с имена.

Тъй като не беше сигурен къде точно се намира къщата, не му се искаше и да пита за мястото. „Трябва да са се преместили, помисли си. По-добре да спра да ги търся.“

Отново се обърна към центъра на града, над който се стелеше мъгла, пълна с отражения от светлините на новогодишния пазар. Макар тази вечер да бе Нова година, улиците в долната част на града още кипяха от движение.

Мусаши се извърна да погледне една жена, която тъкмо го беше подминала в обратната посока. Не беше виждал леля си най-малко от седем-осем години, но сега бе сигурен, че това е тя, тъй като жената много напомняше представата, която си бе изградил за майка си. За кратко време я следва и след това я извика.

Миг-два тя го гледа подозрително. Очите й, които дългите години еднообразен живот с малко пари бяха обрамчили с бръчки, изразяваха силна изненада.

— Ти си Мусаши. Синът на Мунисай, нали така? — попита тя най-сетне.

Той се зачуди защо го нарича Мусаши, а не Такедзо, но това, което истински го смути, бе впечатлението, че не е желан.

— Да — отвърна, — аз съм Такедзо от дома Шимен.

Тя го огледа съсредоточено, без обичайните възклицания колко е пораснал и колко се е променил.

— Защо идваш тук? — го попита хладно с доста строг глас.

— Не съм дошъл нарочно. Просто така или иначе съм в Киото. Мислех, че ще е хубаво да ви видя.

Като гледаше очите и косата на леля си, сети се за своята майка. Ако тя още бе жива, сигурно щеше на ръст да е горе-долу като тази жена и да говори със същия глас.

— Дошъл си да видиш мен ли? — попита недоверчиво жената.

— Да. Съжалявам, че идвам така внезапно.

Леля му махна с ръка пред лицето си, сякаш това е без значение.

— Е, видяхме се, така че няма смисъл да стоим тук. Моля те, върви си!

Стреснат от този хладен прием, Мусаши без да мисли каза:

— Защо говориш така, веднага щом ме виждаш? Щом искаш да си вървя, ще си тръгна, но не мога да разбера защо. Да не съм направил нещо, което не одобряваш? Ако е така, поне ми кажи какво е.

Леля му изглежда нямаше желание да стои повече на едно място.

— Е, след като си тук, защо не дойдеш у нас да поздравиш чичо си? Знаеш го обаче какъв човек е той, така че не се разочаровай, каквото и да каже. Леля съм ти, и след като си дошъл да ни видиш, не ми се иска да си тръгваш огорчен.

Утешен, доколкото е възможно, от тези думи, Мусаши отиде с нея до дома й и изчака в предната стая, докато тя предупреди съпруга си. През шоджито чу астматичния, недоволен глас на чичото, на име Мацуо Канаме.

— Какво? — питаше раздразнено Канаме. — Синът на Мунисай тук ли?… Боях се, че рано или късно ще се появи. Искаш да кажеш, че е тук, вкъщи? Пуснала си го, без да ме питаш?

Това вече бе предостатъчно, но когато Мусаши извика „довиждане“ на леля си, Канаме се обади:

— Там си значи, а? — и плъзна вратата настрани.

Лицето му бе не намръщено, а с израз на крайно презрение — изражението, което гражданите пазят за своите немити роднини от село. Сякаш в дома бе влязла някоя крава и тръснала копитата си на татамито.

— Защо си дошъл тук? — попита Канаме.

— Озовах се в града. Мислех просто да се осведомя как сте със здравето.

— Това не е вярно!

— Господине?

— Можеш да лъжеш, както искаш, но аз знам какво си направил. Много неприятности си създал в Мимасака, на много хора си спечелил омразата, посрамил си името на семейството и накрая си избягал. Не е ли истина това?

Мусаши беше изумен.

— Как може да имаш безсрамието да идваш при роднините си?

— Съжалявам за онова, което направих — отвърна Мусаши. — Но аз имам пълното намерение да направя необходимото, така че да възмездя селото и изчистя името на моите предци.

— Предполагам, че може да се върнеш сега у дома. Е, жънем това, което сме посели. Мунисай трябва да плаче в гроба си!

— Задържах се — каза Мусаши. — Трябва сега да вървя.

— О, не, в никакъв случай! — възрази ядосано Канаме. — Ще останеш тук! Ако тръгнеш да скиташ из квартала, за нищо време ще забъркаш някоя неприятност. Онази досадна старица от семейство Хониден се появи тук преди около половин година. Напоследък на няколко пъти пак идва насам. Все ни пита дали си бил тук и се опитва да научи къде си. По петите ти е — за ужасно отмъщение.

— О, Осуги. Тук ли е била?

— Не те лъжа. От нея научих всичко за теб. Да не ми беше роднина, щях да те вържа и да те предам на нея, но така, както е… Във всеки случай, остани засега тук. Най-добре ще е да си тръгнеш посред нощ, за да нямаме с леля ти неприятности.

Унизително беше, че лелята и чичото му са повярвали на всяка дума от клеветите на Осуги. С чувство на ужасна самота Мусаши остана да седи, вперил очи в пода. Накрая леля му се съжали над него и му каза да отиде в една от другите стаи, за да поспи.

Мусаши седна тежко на пода и разпаса ножниците си. Отново го обзе мисълта, че няма на кого да разчита в този свят, освен на себе си.

Сметна, че чичо му и леля му навярно се държат с него така строго и откровено именно заради кръвното родство помежду им. Макар преди малко да бе толкова ядосан, че му се искаше да плюе на прага и да си тръгне, сега погледна на станалото с повече разбиране, като си напомни, че след всичко нямаше как да не се съмняват в него. Беше твърде простодушен, за да прецени правилно хората около себе си. Ако вече бе станал богат и известен, отношението му към роднините с нищо нямаше да се различава от обичайното, но ето че сега нахълтва от студеното в дома им, облечен в мръсно, прилично на чувал кимоно, и то тъкмо на Нова година. При това положение липсата на прояви на роднинска привързаност у лелята и чичото не е изненадваща.

Скоро Мусаши съвсем ясно разбра как стоят нещата. Легна си гладен с невинната надежда, че ще му дадат нещо за ядене. Макар да долови миризмата на готвено и да чу от кухнята тракане на съдове и тигани, никой не влезе в стаята му, където пламъчето на мангала беше не по-голямо от светулка. Скоро той стигна до заключението, че гладът и студът са маловажни; по-съществено сега е да поспи. Така и направи.

Събуди се след около четири часа от звъна на храмовите камбани, които изпращаха старата година. Сънят му се беше отразил добре. Скочи на крака и усети, че умората е изчезнала. Умът му бе свеж и бистър.

В града и наоколо големите камбани удряха в бавен и тържествен ритъм, за да дадат знак за края на мрака и началото на светлината. Сто и осем удара за сто и осемте житейски заблуди — всеки звън трябваше да напомни на мъжете и жените суетността на живота, който водят.

Мусаши се запита колко ли са тази нощ хората, които могат да кажат: „Бях прав. Постъпвах както трябва. Не съжалявам за нищо.“ У него всеки отекващ звън предизвикваше тръпка на съжаление. Не можеше да си спомни нищо, освен допуснатите през последната година грешки. И годината не беше само тази — предишната, и по-предишната, за всички изминали години имаше да съжалява. Нямаше нито една година без угризения. Всъщност, надали имаше и един такъв ден.

По начина, както гледаше сега на света, му се струваше, че каквото и да направят хората, те скоро започват да съжаляват. Жените например взимат съпрузи с намерението да прекарат с тях остатъка на живота си, но често по-късно решават друго. Човек би могъл лесно да им прости непостоянството, но пък жените рядко се оплакват открито, докато мъжете често правят това. Колко пъти е чувал мъже да проклинат жените си, все едно са стари сандали за изхвърляне?

Мусаши естествено нямаше семейни грижи, но бе станал жертва на разочарование и угризенията не му бяха непознати. Тъкмо сега силно съжаляваше, че е дошъл в дома на леля си. „Дори сега, помисли си тъжно, не съм се освободил от чувството си за зависимост. Все си казвам, че трябва да стоя на собствените си два крака и да се браня сам. И после изведнъж се тръсвам на някой друг. Плиткоумие! Глупост!“

„Знам какво трябва да направя, продължи да си мисли той. След като реша нещо, трябва да си го запиша!“

Развърза своята торба на шугийоша и извади един бележник, направен от сгънати на четири листове хартия, вързани с хартиени лентички. Използваше го да нахвърля мисли, които са му хрумнали през време на неговите странствания, заедно с дзен-мъдрости, географски бележки, поучения към себе си и понякога — груби рисунки на видени интересни неща. Отвори бележника пред себе си, взе четката и се взря в белия лист.

„Няма да съжалявам за нищо“, написа Мусаши.

Макар често да пишеше такива свои решения, бе открил, че записването само по себе си е от малка полза. Трябваше да си ги повтаря всяка сутрин и вечер, също като някое свещено писание. По тази причина винаги се опитваше да избира думи, които се помнят и рецитират лесно, като стихотворение.

Известно време гледа написаното, след което го промени по следния начин: „Няма да съжалявам за нищо сторено.“

Прочете шепнешком думите, но пак ги намери за недостатъчно добри. Промени ги отново: „Няма да правя нищо, за което да съжалявам.“

Доволен от третия опит, остави четката настрана. Макар трите изречения да бяха написани с една и съща мисъл, първите две биха могли да означават, че няма да съжалява, независимо дали е постъпил правилно или погрешно, докато третото подчертаваше намерението му да постъпва така, че съжаленията да се окажат ненужни.

Мусаши си повтори своето решение. Разбираше, че това е идеал, който не може да постигне, освен ако във възможно най-голяма степен не овладее сърцето и ума си. Въпреки това пътеката, която трябва да следва, е да се бори да стане такъв, че никоя от постъпките му да не го кара да съжалява. „Някой ден ще бъда такъв човек!“, зарече се той и заби клетвата като стълб, дълбоко в сърцето си.

Шоджито зад него се плъзна настрани и леля му надзърна в стаята. С разтреперан глас тя каза:

— Знаех си! Нещо ми казваше, че не бива да ти позволявам да останеш тук и сега това, за което се страхувах, че може да стане, стана. Осуги дойде да чука на вратата и видя в преддверието сандалите ти. Убедена е, че си тук и настоява да те доведем! Слушай! Чува се дотук. О, Мусаши, направи нещо!

— Осуги?! Тук? — отвърна Мусаши, неспособен да повярва на ушите си.

Дрезгавият глас на старицата достигаше до него през пролуките като леден вятър. Тя говореше на Канаме студено и надменно.

Осуги бе дошла, точно когато спря звъна на полунощните камбани и лелята на Мусаши се приготвяше да отиде да налее прясна вода за Новата година. Притеснена от мисълта, че Новата й година може да тръгне зле заради нечистата гледка на кръв, тя не правеше и опит да скрие своето раздразнение.

— Бягай колкото можеш по-бързо — примоли се тя. — Чичо ти я задържа и настоява, че не си бил тук. Измъкни се сега, докато още има време.

Взе шапката и торбата му и го поведе към задната врата, където бе оставила чифт кожени чорапи на мъжа си, заедно с едни сламени сандали.

Докато връзваше сандалите, Мусаши кротко каза:

— Ужасно съжалявам, че те притеснявам, но не искаш ли да ми дадеш една паничка каша? Тази вечер не съм хапвал нищо.

— Сега не е време за ядене! Но ето, вземи това. И да те няма!

Тя му подаде пет оризови питки в парче бяла хартия.

Мусаши ги пое нетърпеливо и ги вдигна към челото си в жест на благодарност.

— Довиждане — каза той.

На слизане по заледената пътека, в първия ден на радостната Нова година, Мусаши крачеше тъжно — зимна птица със сменени пера, която отлита в черното небе. Чувстваше косата и ноктите си като лед. Можеше да види само парата от дъха си, която бързо полепваше на скреж по косъмчетата около устата му.

— Студено! — възкликна той на глас.

Надали и Седемте ледени ада ще са толкова мразовити! Защо, след като обикновено понася студа така лесно, тази сутрин той е толкова непоносим?

„Не е просто от тялото, отвърна той сам на въпроса си. Студен съм отвътре. Не съм се овладял, както трябва. Това е причината. Още ми се иска като пеленаче да се притискам до топла гръд и много лесно се разчувствам. Понеже съм сам, се съжалявам и завиждам на хората, които имат хубави, топли домове. В сърцето си съм нечестен и подъл! Защо не мога да съм благодарен за независимостта и свободата да ходя, където пожелая? Защо не мога да отстоявам убежденията и гордостта си?“

Докато размишляваше над предимствата на необвързаността, болящите му крака се затоплиха чак до върховете на пръстите, а дъхът му се превърна в пара. „Странник без цел в живота и без благодарност за свободата, която има, не е повече от просяк! Разликата между просяка и великия странстващ свещеник Сайгьо е вътре в сърцето на човека!“

Изведнъж забеляза под нозете си някакъв бял проблясък. Стъпваше по крехък лед. Без да забележи, бе стигнал чак до замръзналия край на река Камо. И реката, и небето бяха още черни и на изток нямаше и признак за приближаването на зората. Нозете му се спряха. Някак го бяха отвели благополучно в тъмнината от хълма Йошида дотук, но сега не им се искаше да продължат.

В сянката на речната дига Мусаши събра клечки, парчета дърво и всичко друго, годно за горене и после се зае да чука кремъка си. Получаването на първото пламъче изискваше труд и търпение, но най-сетне няколко сухи листа се подпалиха. Също като грижлив дърводелец, младежът се зае да трупа върху тях клечки и клончета. От един момент нататък огънят бързо тръгна и раздухан от вятъра, се замята срещу своя създател, готов да му опърли лицето.

Мусаши взе оризовите питки, които му даде леля му и една по една ги препече на пламъка. Те покафеняха и се издуха като мехури, което му напомни за новогодишните вечери в детството му. Питките нямаха никакъв вкус освен на ориз; не бяха нито солени, нито подсладени. Докато ги дъвчеше, си помисли, че простият оризов вкус е подобен на вкуса на действителността наоколо му. „Това е моят собствен новогодишен празник“, помисли си Мусаши щастливо. След като стопли лицето си на пламъка и напълни уста, всичко започна да му се струва доста забавно. „Хубава Нова година е това! Щом дори скитник като мен има пет добри оризови питки, значи небето дава на всеки да посрещне по някакъв начин Новата година. Мога да вдигна наздравица с реката Камо, а трийсет и шестте върха на планината Хигашияма са ми като украсена елха! Сега да пречистя тялото си и да изчакам първия изгрев.“

На брега на леденостудената река той развърза обито и свали кимоното и долните си дрехи. После се хвърли във водата и цамбуркайки като водна птица, старателно се уми.

Тъкмо стоеше на брега и триеше здраво кожата си, когато първите лъчи на зората пробиха един от облаците и затоплиха гърба му. Погледна към огъня и видя на дигата над него да стои някой — друг пътник, с различен вид и възраст, доведен тук от съдбата. Осуги.

Старицата също го бе забелязала и сега се провикна:

— Тук е! Негодникът е тук!

Обзета от радост и страх едновременно, тя едва не се строполи в несвяст. Искаше да извика още нещо, но гласът й заседна в гърлото; нейното треперещо тяло не искаше да й се подчинява. Седна внезапно в сянката на едно борче.

— Най-сетне! — зарадва се тя. — Най-сетне го откривам! Духът на чичо Гон ме доведе при него.

В торбата, която висеше на кръста й, Осуги носеше парченце от костите на чичо Гон и къдрица от косата му.

Откакто той умря, тя всеки ден му говореше. „Чичо Гон, казваше, макар теб да те няма, аз не се чувствам сама. Ти остана с мен, когато се зарекох да не се връщам в селото, без да съм наказала Мусаши и Оцу. Още си с мен. Може да си мъртъв, но духът ти винаги е до мен. Ние сме завинаги заедно. Гледай ме! Никога няма да позволя Мусаши да избегне наказанието си!“

Наистина чичо Гон умря само преди седмица, но Осуги бе решена да му остане вярна, докато и тя стане на пепел. През изминалите няколко дни тя продължаваше преследването с яростта на ужасната Кишимоджин, която, преди Буда да я обърне към вярата, убивала други деца, за да храни своите — говори се, че погубила петстотин, хиляда и дори десет хиляди.

Първото, което даде на Осуги истинска опора в търсенето, беше слухът, който чу на улицата, че ще има двубой между Мусаши и Йошиока Сеиджуро. След това, рано предишната вечер, тя бе между хората, които видяха как поставят обявата на Големия мост на улица Годжо. Колко я възбуди новината! Препрочиташе написаното и си мислеше: „Значи честолюбието на Мусаши най-накрая ще го погуби! Ще го направят за посмешище. Йошиока ще го убие. О! Ако стане така, как ще мога да погледна хората у дома в очите? Заклех се да го убия самата аз. Трябва да се добера до него преди Йошиока. Ще му взема сополивата глава и ще я вдигна за косата пред очите на селяните!“ После се помоли на боговете, бодхисатвите и предците си да й помогнат.

Въпреки цялата си ярост и жлъч, тя излезе от дома на Мацуо разочарована. Когато се върна при река Камо, отпърво взе пламъка за огън, запален от някой просяк. Без определена причина се спря на дигата и зачака. Щом зърна мускулестия гол мъж, който излизаше от реката, забравил за студа, веднага позна Мусаши.

Тъй като нямаше дрехи на гърба си, сега бе превъзходно време да го изненада и да го посече, но дори нейното старо и съсухрено сърце не искаше да й позволи да стори това.

Тя долепи длани и изрече благодарствена молитва, също както би направила, ако вече имаше главата на Мусаши. „Колко съм щастлива! Благодарение на милостта на боговете и бодхисатвите сега Мусаши е пред очите ми. Това не може да е просто случайност! Упоритата ми вяра е възнаградена; моят враг е предаден сега в ръцете ми!“ Тя се поклони на небето, твърдо уверена, че сега има всичкото време на света, за да изпълни задачата си.

Светлината от слънцето огряваше един по един камъните по края на реката, които при това сякаш тръгваха да плуват по течението. Мусаши си сложи кимоното, пристегна обито си и препаса своите две саби. Коленичи, подпря се на ръце и мълчаливо се поклони на небесните и земни богове.

— Сега! — прошепна си Осуги и сърцето й подскочи.

Точно в същия миг Мусаши скочи на крака. Като прекрачи ловко над една локва, той бързо тръгна покрай реката. Осуги, която внимаваше да не издаде присъствието си, се забърза по протежение на дигата.

Покривите и мостовете на града започнаха бавно да се очертават в бялото на утринната мъгла, но над тях звездите още блуждаеха в небето и подножието на Хигашияма оставаше мастиленочерно. Щом стигна дървения мост на улица Санджо, Мусаши слезе под него и после се появи на върха на дигата от другата му страна, по която тръгна с широки, мъжествени крачки. На няколко пъти Осуги едва не го извика, но се сдържа.

Мусаши знаеше, че тя върви зад него. Знаеше обаче също и че ако се обърне, Осуги ще връхлети отгоре му и той ще е принуден да отвърне на нейния напор с някаква проява на съпротива, без в същото време да я наранява. „Страховит противник!“, помисли си. Ако още бе онзи стар Такедзо от селото, нямаше и да се поколебае да я повали и да я бие, докато започне да плюе кръв, но сега, разбира се, вече не можеше да направи това.

В действителност имаше повече право да я мрази, отколкото тя него, но той искаше да я накара да разбере, че отношението й към него се държи на едно ужасно недоразумение. Сигурен беше, че ако може просто да й обясни нещата, тя ще престане да го смята за свой изконен враг. След като обаче от толкова години носи своята омраза в себе си, няма вероятност сега да я убеди, дори и с хиляди думи. Има само една възможност — колкото и да е упорита, тя със сигурност ще повярва на Матахачи. Ако нейният собствен син й разкаже какво точно се е случило преди и след Секигахара, тя вече няма да смята Мусаши за враг на семейство Хониден, още по-малко пък за човек, отвлякъл невестата на сина й.

Наближаваше моста, разположен в една част на града, процъфтявала в края на дванадесети век, когато семейството Тайра било на върха на благополучието си. Дори след войните през петнадесето столетие това бе един от най-гъсто заселените квартали в Киото. Слънцето тъкмо започваше да огрява предните стени и градините на къщите, където още имаше следи от метлите след снощното основно помитане, но в този ранен час не се беше отворила нито една врата.

Осуги можеше да различи в пръстта стъпките му. Дори и те й бяха омразни.

Още сто крачки, после петдесет.

— Мусаши! — кресна старицата. Сви ръце в юмруци, вирна глава напред и се затича срещу него. — Зъл демон такъв! — викаше тя. — Нямаш ли уши?

Мусаши не се обърна.

Осуги продължи да бяга. Въпреки възрастта, смъртоносната решимост придаваше на стъпките й смел и мъжествен ритъм. Мусаши продължаваше да стои с гръб и трескаво ровеше в ума си за някакъв план за действие. Съвсем внезапно тя изскочи пред него с вика:

— Спри!

Щръкналите й рамене и слабите, изхвръкнали ребра трепереха. Остана така за миг да събере дъх и плюнка в устата си.

Без да крие примиреното си изражение, Мусаши възкликна с колкото можеше безразличен глас:

— Е, това ако не е вдовицата Хониден! Какво правите тук?

— Безсрамно псе! Че защо да не съм тук? Аз съм тази, която трябва да те пита за това. Оставих те да ми се изплъзнеш на хълма Санен, но днес главата ти ще е моя!

Изтънелият й врат напомняше на боен петел, а пискливият глас, от който издадените зъби сякаш щяха да изхвръкнат от устата, го плашеше повече от боен вик.

Страхът на Мусаши от старицата се коренеше в неговите спомени от детството, когато Осуги улови него и Матахачи да вършат някаква беля в семейната черничева градина на Хониден. Беше на осем или девет — точно възрастта, когато и двамата все намисляха по нещо — и той още ясно си спомняше как ги навика Осуги. Побягна ужасен, стомахът му целият се премяташе. И сега споменът го караше да потръпва. Тогава смяташе тази жена за омразна, зла стара вещица и дори сега негодуваше заради предателството й след неговото връщане в селото от Секигахара. Странно, но също свикна да я смята за единствения човек, когото не може никога да надвие. При все това с течение на времето отношението му към нея се смекчи.

При Осуги беше точно обратното. Тя не успяваше да се отърве от образа на Такедзо, отвратителното и непокорно хлапе, което познаваше от пеленаче, момчето със сополив нос и възпалени места по главата, чиито ръце и крака бяха така дълги, че почти изглеждаха уродливи. Не че бе забравила как минава времето. Сега бе стара и го знаеше. А Мусаши беше пораснал. Не можеше обаче да преодолее порива да се отнася с него като със зъл хлапак. Само като си помислеше как я посрами това момченце — мъст! Не ставаше само дума да защити името си пред селото. Трябваше да види Мусаши в гроба, преди тя да е свършила в своя.

— Няма нужда от приказки! — вресна пак Осуги. — Или ми дай главата си, или се готви за моята сабя! Готви се, Мусаши!

Тя избърса с пръст устните си, плю на лявата си ръка и сграбчи ножницата.

Има пословица за богомолката, която нападнала императорската колесница. Тя със сигурност трябва да е била измислена за Осуги, която с нейния мъртвешки вид и изтънели крака тръгна да напада Мусаши. Приличаше точно на богомолка — очите, кожата, смешната стойка на тялото, всичко бе досущ подобно. И докато Мусаши стоеше нащрек и наблюдаваше нейното приближаване, все едно гледа играещо си дете, раменете и гърдите му придаваха непобедимия вид на здрава желязна колесница.

Въпреки нелепостта на положението той не бе в състояние да се засмее, тъй като изведнъж бе обзет от съжаление.

— Но, бабо, почакайте! — замоли се и леко, но здраво я хвана за лакътя.

— К… какво правиш? — извика Осуги. И безсилната ръка, и зъбите й се разтрепериха от изненада. — С… страхливец! — запъна се тя. — Мислиш, че можеш да ме разубедиш ли? Е, видяла съм четирийсет Нови години в повече от тебе и ти не ще ме излъжеш. Наказанието ти идва!

Кожата на Осуги бе добила цвета на червена глина, а гласът й бе изпълнен с отчаяна решимост. Мусаши кимна отсечено и каза:

— Разбирам. Знам как се чувствате. Вие без съмнение имате у себе си бойния дух на семейство Хониден. Виждам, че имате същата кръв като първия Хониден, който е служил така храбро под началството на Шимен Мунецура.

— Пусни ме!… Няма да слушам ласкателства от някой, достатъчно млад да ми бъде внук.

— Успокойте се. Не подхожда на възрастен човек като вас да бъде така прибързан. Имам да ви кажа нещо.

— Последни думи, преди да срещнеш смъртта си ли?

— Не. Искам нещо да обясня.

— Не желая обяснения от тебе!

Старицата се изправи в пълен ръст.

— Е, тогава ще трябва просто да ви отнема тази сабя. После, когато се появи Матахачи, той ще може да ви обясни всичко.

— Матахачи ли?

— Да. Миналата пролет му пратих едно известие.

— О, така значи?

— Предадох му да ме чака тук на сутринта на Новата година.

— Това е лъжа! — изписка Осуги и яростно заклати глава. — Трябва да те е срам, Мусаши! Не си ли ти син на Мунисай? Не те ли е учил той, че когато дойде време за умиране, трябва да умираш като мъж? Сега не е време да си играем с приказки. Целият мой живот стои зад тази сабя и аз имам подкрепата на боговете и бодхисатвите. Ако смееш, погледни към нея! — Тя изтръгна ръката си от неговата и се провикна: — Помогни ми, о, Буда!

Извади сабята си от ножницата и като я хвана с две ръце, се метна към гърдите на Мусаши.

Той отстъпи настрани.

— Успокойте се, бабо, моля ви!

Щом я потупа леко по гърба, тя изпищя и се извърна рязко, за да застане с лице към него. Докато се готвеше да нападне, призова името на Канон.

— Хвала на Канон Босацу! Хвала на Канон Босацу!

Отново нападна.

Щом политна покрай него, Мусаши я хвана за китката.

— Ако продължавате така, само ще се изтощите. Вижте, мостът е ето там. Елате с мен, близо е.

Осуги се извърна през рамо, показа зъбите си и сбърчи устни.

— Фу! — изплю се тя с всичкия дъх, който й беше останал.

Мусаши я пусна и отстъпи настрани, като отри с ръка лявото си око. Окото го пареше, като че там е попаднала искра. Погледна ръката, с която го бе пипал. По нея нямаше кръв, но той не можеше да отвори окото си. Като видя, че е зает с друго, Осуги отново събра сили и призова името на Канон. Метна се върху него повторно, после трети път.

При третото нападение, той, зает с окото си, просто преви леко тяло над кръста. Сабята разряза ръкава му и леко го одраска по лакътя.

Едно парче от ръкава падна и това даде възможност на Осуги да види кръвта по бялата подплата.

— Раних го! — изкрещя тя опиянена и размаха диво сабята си.

Беше така горда, като че с един удар е повалила някое голямо дърво, и това, че Мусаши не отвръщаше на ударите й ни най-малко не намаляваше нейното въодушевление. Продължи да вика името на Канон от Кийомидзудера, като призоваваше божеството да слезе на земята.

В шумен пристъп на ярост тичаше около Мусаши и го нападаше в лице и в гръб. Мусаши не правеше друго, освен да превива тяло, за да избегне ударите.

Окото го дразнеше, а имаше и драскотина на ръката. Макар да забеляза удара, не се отдръпна достатъчно бързо, за да го избегне. Никога досега никой не го беше изненадвал или ранявал дори леко и тъй като по начало не взе нападението на Осуги на сериозно, въпросът кой ще спечели и кой ще загуби така и не мина през ума му.

Но не е ли истина, че като не я взе на сериозно, той позволи да го ранят? Според „Изкуството на войната“, колкото и лека да е раната, тя вече почти означава поражение. Увереността на старицата и острието на сабята й извадиха на показ пред всички неговата незрялост.

„Сбърках“, помисли си. Като видя колко е глупаво да стои бездействен, отскочи от нападащата го сабя и плесна силно Осуги по гърба. Тя се просна и сабята изхвръкна от ръката й.

С лявата си ръка Мусаши вдигна оръжието, а с дясната стисна Осуги в лакътя си и я изправи.

— Пусни ме! — завика тя и заудря въздуха с ръцете си. — Няма ли богове? Няма ли бодхисатви? Вече го раних! Какво да правя? Мусаши! Не ме посрамвай така! Отрежи ми главата! Убий ме сега!

Хванал борещата се жена под мишница, Мусаши вървеше по пътеката със здраво стиснати устни, докато тя продължаваше с хрипкав глас да протестира:

— Така е на война! Такава е съдбата! Щом такава е волята на боговете, аз няма да бъда страхливка!… Когато чуе, че чичо Гон е умрял, а аз съм била убита, докато сме отивали да отмъстим за него, Матахачи ще се изпълни с гняв и ще отмъсти и за двама ни. Това ще е добро лекарство за него. Убий ме, Мусаши! Убий ме сега!… Къде отиваме? Да не се опитваш да направиш смъртта ми по-позорна? Спри! Отрежи ми главата сега!

Мусаши не й обръщаше внимание, но щом стигна до моста, започна да се пита какво ще прави сега с нея.

Озари го вдъхновение. Слезе до реката и намери вързана за една от подпорите на моста някаква лодка. Внимателно сложи старицата в нея.

— Сега само потърпете и останете за малко тук. Матахачи скоро ще дойде.

— Какво правиш? — извика тя, като се опитваше едновременно да изблъска ръцете му и тръстиковите рогозки в дъното на лодката. — Какво значение има идването на Матахачи? По какво позна, че ще дойде? Знам какво си намислил. Не си доволен само да ме убиеш, искаш също да ме унижиш!

— Мислете, каквото пожелаете. Няма да мине дълго, преди да научите истината.

— Убий ме!

— Ха-ха-ха!

— Какво е толкова смешно? Не е трудно с един бърз замах да отсечеш тази стара шия!

По липса на по-добър начин да я задържи в лодката, Мусаши върза старата жена за издигнатата кърма. После мушна обратно сабята в ножницата й и внимателно я постави до нея.

Щом тръгна да си върви, тя му се присмя с думите:

— Мусаши! Не смятам, че разбираш Пътя на самураите! Върни се и ще те науча на него.

— По-късно.

Тръгна нагоре по дигата, но старицата вдигаше такъв шум, че се наложи да се върне и да хвърли върху нея няколко тръстикови рогозки.

Над Хигашияма в пламъци изникна голямо червено слънце. Мусаши гледаше запленен как то се изкачва над хоризонта и усещаше неговите лъчи да проникват до дълбините на съществото му. Замисли се, че само веднъж в годината, когато изгрява това ново слънце, малкото червейче на аз-а, което свързва човека с неговите дребнави помисли, има възможността да се стопи и да изчезне под тази величествена светлина. Мусаши се изпълни с радост от това, че е жив.

— Още съм млад! — провикна се той въодушевен в сияйната утрин.

Големият мост на улица Годжо

„Полето при Рендаиджи… деветия ден на първия месец…“

Щом Мусаши прочете тези думи, кръвта му кипна.

Вниманието му обаче беше отвлечено от остра, пронизваща болка в лявото око. Като вдигна ръка към клепача си, забеляза една игличка, забита в ръкава на кимоното. Един оглед по-отблизо разкри още четири-пет такива на различни места в дрехите му. Светеха като ледени тресчици в светлината на утрото.

— Значи това било! — възкликна Мусаши, като извади една от тях и я огледа. Беше с размер приблизително на малка игла за шев, но нямаше ухо и бе триъгълна вместо кръгла. — Ех, старата кучка! — каза си той, потрепери и хвърли поглед надолу към лодката. — Чувал бях за такива иглички за стрелба, но кой би си помислил, че старата вещица ще може да си служи с тях? Доста леко ми се размина.

С обичайното си любопитство събра игличките една по една и ги забоде здраво в яката си с намерение да ги изучи после по-подробно. Чувал беше, че по отношение на тези малки оръжия сред воините имало две противоположни становища. Според едното те могат да бъдат прилагани с полза като средство за отбрана, ако ги изстреляш с духане в лицето на противника си, докато за другото те са пълна безсмислица.

Защитниците на игличките твърдят, че един много стар похват за тяхното приложение произлязъл от някаква игра, която шивачки и тъкачки, преселили се от Китай в Япония през пети и шести век, играели помежду си. Макар това средство само по себе си да не се смята подходящо за нападение, до времето на шогуната Ашикага, както те обясняват, то се използвало като основен начин за отблъскване на противник.

Хората от другата пък стигат дотам да твърдят, че никога не е съществувало такова древно бойно умение, макар и да признават, че преди време изстрелването на иглички е било познато като един вид игра. При все да признават, че жените може да са се развличали по подобен начин, те явно отричат, че игличките могат да бъдат усъвършенствани до такава степен, че да предизвикват нараняване. Те сочат също, че слюнката може да поеме известно количество топлина, студ или киселинност, но с малко може да облекчи болката от иглички, които са се заболи във вътрешността на устата. Отговорът на това, разбира се е, че човек може да се научи да държи игличките в уста, без да си причинява болка и да ги насочва с езика с голяма точност и сила. Достатъчни, че да ослепи друг.

Скептиците след това възразяват, че дори и игличките да могат да се изстрелват силно и бързо, възможността те да наранят някого е съвсем малка. В крайна сметка, твърдят те, единствената част от лицето, уязвима за подобно нападение, са очите, а възможността те да бъдат улучени не е много голяма, дори и при най-благоприятни условия. А освен ако игличката не прободе зеницата, увреждането ще е незначително.

Чувал всички тези доводи по един или друг повод, Мусаши досега бе склонен да застане на страната на съмняващите се. След станалото той разбра колко прибързано е било заключението му и колко важни и полезни могат да се окажат впоследствие случайно придобити знания.

Игличките не бяха улучили зеницата, но окото му сълзеше. Докато търсеше в дрехите си нещо, с което да го избърше, чу шум от разкъсване на плат. Обърна се и видя едно момиче да откъсва около педя червена тъкан от ръкава на долната си дреха.

Акеми се затича към него. Косата й не бе вчесана за новогодишните празници и кимоното й беше раздърпано. Носеше сандали, но не и чорапи. Мусаши присви очи срещу нея и си промърмори нещо; макар да му се стори позната, не можеше да свърже лицето й с някакво име.

— Такедзо… искам да кажа, Мусаши, аз съм… — обади се тя колебливо и му подаде червения плат. — Да не би нещо да ти е влязло в окото? Не бива да го търкаш. Само ще стане по-лошо. Ето, вземи това.

Мусаши мълчаливо прие услугата и покри окото си с плата. После се загледа втренчено в лицето й.

— Не ме ли помниш? — попита тя недоверчиво. — Но трябва да ме помниш!

Лицето на Мусаши не изразяваше нищо.

— Трябва!

Неговото мълчание срути бента, който сдържаше така дълго таените й чувства. Душата й, привикнала на нещастие и жестокост, се бе крепила на тази последна едничка надежда, а сега й се разкриваше, че това не е било друго, освен плод на нейното въображение. Твърда буца заседна в гърдите й и тя издаде звук, като че се дави. Макар да покри устата и лицето си, за да задуши риданията, раменете й неудържимо затрепериха.

Нещо в начина, по който плачеше, напомни момичешката невинност от дните в Ибуки, когато носеше камбанка на обито си. Мусаши обгърна с ръце тънките й, слаби рамене.

— Ти си Акеми, разбира се. Спомням си. Как стана така, че си тук? Такава изненада е да те видя! Не живееш ли вече в Ибуки? Какво стана с майка ти? — Въпросите му бяха като тръни, най-лошият от които бе споменаването на Око. То веднага го наведе на мисълта за стария му приятел. — Още с Матахачи ли живеете? Чаках го да дойде тук тази сутрин. Да не би да си го видяла по някоя случайност?

От всяка нова дума мъката на Акеми нарастваше. Сгушена в ръцете му, тя не можеше да направи друго, освен да поклати глава.

— Няма ли да дойде Матахачи? — настоя Мусаши. — Какво е станало с него? Как мога да разбера, ако само стоиш тук и плачеш?

— Той… той… няма да дойде. Не… не е получавал писмото ти.

Акеми притисна лице в гърдите на Мусаши и избухна в нов пристъп на сълзи.

Помисли си да каже едно или друго, но в трескавия й мозък всяка мисъл умираше. Как може да му разкаже за ужасните злочестия, които понесе заради майка си? Как може да опише с думи станалото в Сумийоши или през следващите дни?

Новогодишното слънце обливаше моста със светлина и покрай тях минаваха все повече и повече хора — момичета в нови ярки кимона, тръгнали да направят новогодишните си поклони в Кийомидзудера, мъже в тържествено облекло, започващи своите обиколки от новогодишни посещения. Почти незабележим между тях беше Джотаро, чийто дяволски перчем беше все така разчорлен, както преди няколко дни. Почти бе стигнал средата на моста, когато забеляза Мусаши и Акеми.

„Що за работа е това?, запита се той. Мислех, че ще е с Оцу. Това не е Оцу!“ Спря и се намуси.

Беше стъписан до крайност. Ако никой не гледаше, добре, но сега те притиснати гърди до гърди се прегръщат на едно от най-оживените места в града. Мъж и жена да се прегръщат пред очите на всички? Това е безсрамие. Не можеше да повярва, че някой възрастен може да се държи така невъзпитано, най-малко пък неговият почитан сенсей. Сърцето на Джотаро заби силно, той бе и тъжен, и малко ревнив. И ядосан, така ядосан, че му се искаше да вземе някой камък и да ги замери с него.

„Виждал съм някъде тази жена, помисли си. А! Тя е тази, която взе писмото на Мусаши до Матахачи. Ами, щом е момиче от чайна, какво може да се очаква от нея? Но откъде за бога се познават те? Смятам, че трябва да кажа за това на Оцу!“

Погледна в двете посоки на улицата и надзърна през парапета, но от другото момиче нямаше и следа.

Уверена, че ще срещне на следващия ден Мусаши, предишната вечер Оцу изми косата си и до ранните часове остана да я вчесва по подобаващ начин. След това сложи едно кимоно, което й бяха дали от семейство Карасумару и преди съмнало тръгна да се поклони в светилището Гион и Кийомидзудера, преди да продължи към улица Годжо. Джотаро поиска да я придружи, но тя отказа.

По всяко друго време може, обясни Оцу, но сега той ще й пречи.

— Ти стой тук — каза му тя. — Искам първо да говоря с Мусаши сама. Можеш да дойдеш на моста, след като се развидели, но недей да бързаш. И не се тревожи — обещавам да те чакаме там с Мусаши.

Джотаро остана доста раздразнен. Той не само беше достатъчно голям да разбере чувствата на Оцу, но и можеше донякъде да оцени привличането, което мъже и жени изпитват едни към други. От ума му не бе избледнял споменът за това как в Коягю се търкаляха в сеното с Коча. При все това за него оставаше загадка как голяма жена като Оцу съхне и вехне през цялото време за някакъв мъж.

Колкото и да търсеше, не можеше да намери Оцу. Докато се безпокоеше, Мусаши и Акеми се преместиха към ръба на моста, навярно за да не бият на очи. Мусаши скръсти ръце и се облегна на перилото. Застанала до него, Акеми се загледа в реката. Не забелязаха Джотаро, когато този се промъкна до другата страна на моста.

— Защо се бави толкова? Колко дълго може да се моли човек на Канон?

Като си мърмореше така, Джотаро се повдигна на пръсти и се взря в посока към хълма в края на улица Годжо.

На около пет крачки от мястото, където беше застанал, имаше пет-шест безлистни върби. Често тук на риболов покрай реката се събираше ято бели чапли, но днес никоя от тях не се виждаше. Някакъв младеж с дълъг перчем се облегна на един от върбовите клони, който се протягаше към земята като заспал змей.

На моста, Мусаши закима, докато Акеми трескаво му зашепна нещо. Реши да захвърли гордостта си на вятъра и сега му разказваше всичко с надеждата, че би могла да го убеди да стане само неин. Трудно можеше да се разбере дали думите стигат по-навътре от ушите му. Макар да кимаше, видът му не бе на влюбен, който говори на своята любима сладки безсмислици. Напротив, зениците му светеха хладно и безцветно и постоянно се спираха на някакъв отдалечен предмет.

Акеми не забеляза това. Изцяло погълната от говоренето, тя дори сякаш се давеше леко, докато се опитваше да извади наяве чувствата си.

— О — въздъхна, — казах ти всичко, каквото има да се казва. Не съм скрила нищо. — Пристъпи по-близо до него и тъжно добави: — От Секигахара минаха повече от четири години. Променила съм се и външно, и вътрешно. — После изхлипа: — Не! Всъщност не съм се променила. Чувствата ми към теб не са се променили ни най-малко. Напълно съм сигурна в това! Разбираш ли ме, Мусаши? Разбираш ли как се чувствам?

— Хмм…

— Моля те, опитай се да разбереш! Разказах ти всичко. Не съм невинното младо цвете, което бях, когато се срещнахме в подножието на връх Ибуки. Сега съм просто обикновена жена, на чиято чест са посегнали… Но целомъдрието тялото ли засята или душата? Нима девицата, която има похотливи помисли, е всъщност добродетелна?… Изгубих девствеността си от… не мога да кажа името му, но от един мъж… и все пак моето сърце е чисто.

— Въобще нищо ли не изпитваш към мен? Не мога да имам тайни от човека, когото обичам. Когато те видях, се зачудих какво да кажа — трябва ли да казвам нещо или не? Но после всичко ми стана ясно. Не бих могла да те излъжа, дори да исках. Моля те да ме разбереш! Кажи ми нещо! Кажи, че ми прощаваш. Или ме смяташ достойна за презрение?

— Хм. А…

— Като се сетя отново за това, така се разгневявам. — Тя опря лице на парапета. — Разбираш ли, срамувам се да те помоля да ме обичаш. Но… но… по душа аз все още съм девствена. Още пазя моята първа любов като бисер. Не съм загубила това съкровище и какъвто и живот да водя и с каквито и мъже да се случи да попадна, няма да го загубя!

Всеки косъм на косата и потрепваше от нейните ридания. Под моста, където падаха сълзите на Акеми, реката блестеше под новогодишното слънце и също като мечтите й се носеше към една вечна надежда.

— Хмм.

При все че тъжната история предизвика чести кимания и сумтене, погледът на Мусаши продължи да се задържа върху същата точка в далечината. „Ти не си като мен, бе отбелязал веднъж баща му. Моите очи са черни, а твоите са тъмнокафяви. Казват, че прачичо ти Хирата Шоген имал ужасяващ кафяв поглед, та може на него да си се метнал.“ В този миг, под косите лъчи на слънцето, очите на Мусаши имаха чистия цвят на корал.

„Това трябва да е той“, си помисли Сасаки Коджиро — мъжът, който се бе облегнал на върбата. Много бе чувал за Мусаши, но сега за първи път го виждаше с очите си. „Кой може да е това?“, питаше се на свой ред Мусаши. От мига, в който погледите им се срещнаха, двамата мълчаливо се гледаха и всеки се опитваше да изучи дълбините на духа на другия. В Изкуството на войната, казват, всеки трябвало по върха на сабята на своя противник да познае докъде се простират възможностите му. Точно това правеха сега двамата мъже. Приличаха на борци, които вече са се хванали, преди да се счепкат. Всеки имаше основание да се отнася към другия подозрително.

„Не ми харесва това“, помисли си Коджиро, който преливаше от негодувание. Беше се грижил за Акеми през цялото време, откакто я спаси от изоставената зала Амида и този явно много интимен разговор между нея и Мусаши го разстрои. „Може да е от онези, които дебнат беззащитни жени. А тя! Не ми каза къде отива, а сега стои там и плаче на рамото на някакъв мъж!“ Той самият бе тук, тъй като я проследи.

Враждебността в погледа на Коджиро не убягна на Мусаши и той също съзнаваше онзи особен двубой на волите, който мигновено се разразява, щом двама шугийоша се срещнат. Нито пък можеше да има съмнение, че Коджиро е почувствал предизвикателството, което се криеше в израза на лицето на Мусаши.

„Кой може да е той?, помисли си пак Мусаши. Доста прилича на воин. Но защо е този злъчен поглед в очите му? По-добре да внимавам с него.“

Възбудата на двамата мъже идваше не от погледите им, а дълбоко отвътре. От техните зеници сякаш се канеха да избликнат фойерверки. На външен вид Мусаши изглеждаше година-две по-млад от Коджиро, но и това също можеше да е просто заблуда. Във всеки случай, приличаха се по едно — и двамата бяха в онази възраст на най-голяма дързост, когато са сигурни, че знаят всичко, което има да се знае за политиката, обществото, Изкуството на войната и всички останали въпроси. Както злото куче почва да ръмжи, когато види друго такова, така и Мусаши, и Коджиро веднага доловиха един за друг, че са опасни бойци. Коджиро пръв откъсна поглед. Направи го с леко изръмжаване. Въпреки лекия израз на презрение, който долови в профила на Коджиро, Мусаши бе сигурен, че е спечелил. Противникът се поддаде на погледа и силата на неговата воля и това го зарадва.

— Акеми — каза той и сложи ръка на рамото й.

Тя все още ридаеше с лице върху парапета и не отговори.

— Кой е онзи мъж там? Някой, който те познава, нали? Говоря за младежа, който прилича на ученик по бойни изкуства. Кой точно е той?

Акеми мълчеше. Досега не бе видяла Коджиро и видът му придаде на подпухналото й лице съвсем объркано изражение.

— А-а… за онзи висок мъж там ли става дума?

— Да. Кой е това?

— О, той е… ами… той е… не го познавам много добре.

— Но все пак го познаваш, нали?

— А-а, да.

— С тази дълга сабя и така облечен, за да привлича внимание — трябва да се мисли за голям майстор на оръжието! Как така се запознахте?

— Преди няколко дни — отвърна бързо Акеми, — ме ухапа едно куче и кръвта не искаше да спре, тъй че отидох на лекар на едно място, където по случайност беше отседнал и той. През последните няколко дни той се грижеше за мен.

— С други думи, живееш в една къща с него?

— Е, да, живея там, но това не значи нищо. Между нас няма нищо.

Сега тя говореше по-уверено.

— В такъв случай не вярвам да знаеш много за него. Знаеш ли как се казва?

— Името му е Сасаки Коджиро. Наричат го също Ганрю.

— Ганрю ли?

Чувал беше това име по-рано. Макар и не изключително известно, то бе познато на воините в доста области. Беше по-млад, отколкото си го бе представял Мусаши. Погледна още веднъж натам.

В този миг стана нещо необичайно. На страните на Коджиро се появиха две трапчинки.

Мусаши отвърна на усмивката. Този мълчалив разговор обаче не беше пълен с мир и приятелство, като усмивките, които си разменили Буда и неговият ученик Ананда, след като натрили пръстите си с цветя. В усмивката на Коджиро имаше и предизвикателна насмешка, и някаква ирония.

Усмивката на Мусаши не само приемаше предизвикателството на Коджиро, но и изразяваше яростна решимост за битка.

Попаднала между тези двама мъже със силна воля, Акеми се готвеше повторно да излее чувствата си, но преди да се е стигнало дотам, Мусаши се обади:

— Сега, Акеми, мисля най-добре за теб ще е да се върнеш с този човек у дома. Скоро ще дойда да те видя. Не се тревожи.

— Наистина ли ще дойдеш?

— Ами да, разбира се.

— Името на странноприемницата е Дзудзуя, пред манастира на улица Рокуджо.

— Ясно.

Небрежният му отговор не беше достатъчен за Акеми. Тя улови ръката му от парапета и страстно я притисна под прикритието на ръкава си.

— Нали наистина ще дойдеш? Обещаваш ли?

Отговорът на Мусаши бе заглушен от пронизителен смях.

— Ха-ха-ха-ха-ха! О-о! Ха-ха-ха-ха! О-о…

Коджиро се обърна с гръб и си тръгна, доколкото можеше да върви от силния пристъп на веселие.

„Нищо не би могло да бъде дотам смешно!“, си помисли Джотаро, който кисело наблюдаваше от единия край на моста. Той самият бе отвратен от света и в частност от своя разпътен учител и от Оцу.

„Къде може да се е дянала?“, запита се той отново, след като закрачи ядосано към града. Бе изминал едва няколко стъпки, когато зърна бялото лице на Оцу между колелата на една спряла на следващия ъгъл волска каруца.

— Ето я! — извика и в следващия миг, в бързината да стигне до нея, се блъсна в носа на вола.

Днес като по-особен ден Оцу бе сложила на устните си малко червило. Гримът й бе донякъде любителски, но от нея се носеше приятен мирис, а кимоното й бе една чудесна пролетна дреха с бели и сини бродерии на наситеносин фон. Джотаро я прегърна откъм гърба, без да го е грижа дали ще й обърка косата или ще размаже белилото по врата й.

— Защо се криеш тук? От часове чакам. Идвай с мен, бързо.

Тя не отговори.

— Хайде, веднага! — настоя той и разтърси раменете й. — Мусаши също е тук. Виж, оттук можеш да го видиш. Аз самият съм му ядосан, но нека все пак да вървим. Ако не побързаме, ще си тръгне! — Когато я хвана за китката и се опита с дърпане да я вдигне на крака, забеляза, че ръката й е влажна. — Оцу! Плачеш ли?

— Джо, скрий се зад колата като мен. Моля те!

— Защо?

— Няма значение защо!

— Е, да му се… — Джотаро не се и опита да скрие яда си. — Ето това мразя у жените. Само луди неща вършат! Все говореше, че искаш да видиш Мусаши и навсякъде ходеше разплакана да го търсиш. Сега, когато той е право пред теб, решаваш да се скриеш. Дори искаш и аз да се крия с теб! Не е ли това смешно? Ха… Ох, не мога дори да се смея.

Думите я жегнаха като камшик. Оцу вдигна подутите си и зачервени очи и каза:

— Моля те, не говори така. Умолявам те. Не бъди и ти зъл с мен!

— Защо ме обвиняваш, че съм бил зъл? Какво съм направил?

— Моля те, само мълчи. И се наведи тук при мен.

— Не мога. По земята има волски тор. Нали знаеш — казват, че ако плачеш на първия ден от Новата година, и враните ще ти се смеят.

— О, не ме е грижа. Само съм…

— Е, тогава, аз ще ти се смея! Ще се смея като онзи самурай преди няколко минути. Моят първи смях за Новата година. Възразяваш ли?

— Да. Смей се! Смей се силно!

— Не мога — отвърна Джотаро и изтри носа си. — Обзалагам се, че знам какво не е наред. Ревнуваш, понеже видя Мусаши да говори с онази жена.

— Н… не е това! Въобще не е това!

— Да, това е! Знам, че е така. Мен това също ме ядоса страшно. Но не е ли това още по-добра причина да идеш сега да говориш с него? Ти нищо не разбираш май!

Оцу с нищо не показа, че се готви да стане, но той така силно я дръпна за китката, че я принуди да го направи.

— Спри! — извика тя. — Боли! Не бъди такъв злобен. Казваш, че не разбирам нищо, но ни най-малка представа нямаш как се чувствам.

— Знам точно как се чувстваш. Ревнуваш!

— Не е само това.

— Тихо. Да вървим!

Тя излезе иззад колата, но насила. Момчето я дърпаше, а краката й се влачеха по земята. Като продължаваше да тегли, Джотаро проточи врат и погледна към моста.

— Виж! — каза той. — Акеми вече не е там.

— Акеми ли? Коя е Акеми?

— Момичето, с което говореше Мусаши… О, о! Мусаши си тръгва. Ако не дойдеш веднага, ще си е отишъл.

Джотаро пусна Оцу и се устреми към моста.

— Чакай! — извика Оцу и огледа бързешком моста, за да се увери, че Акеми не дебне отнякъде.

Успокоена, че съперницата й наистина си е отишла, тя явно изпита огромно облекчение и веждите й се отпуснаха. Въпреки това се върна зад колата, за да избърше с ръкав подпухналите си очи, да приглади коса и да оправи кимоното си.

— Побързай, Оцу! — подвикна й нетърпеливо Джотаро. — Мусаши изглежда е слязъл долу при брега на реката. Не е време да се киприш!

— Къде е?

— Долу на брега. Не знам защо, но натам тръгна.

Двамата се затичаха до края на моста и Джотаро с небрежни извинения им проправи път през тълпата до парапета.

Мусаши бе застанал в лодката, където все още се гърчеше Осуги и се опитваше да развърже въжето.

— Съжалявам, бабо — казваше той, — но изглежда Матахачи в крайна сметка няма да дойде. Надявам се в близко бъдеще да го видя и да му набия малко смелост в главата. А ти трябва да го заведеш да живее при теб у дома, като добър син. Това е много по-добър начин да изразиш своята благодарност към предците си, а не да се опитваш да ми отрежеш главата.

Мушна ръка под рогозките и с един малък нож разряза въжетата.

— Премного говориш, Мусаши! Нямам нужда от съвет от теб. Само реши какво се готвиш да правиш, глупако. Ще ме убиеш ли или ще се оставиш да те убия?

Докато се измъкваше изпод рогозките, по цялото й лице изпъкнаха яркосини жили, но преди да е станала, Мусаши вече пресичаше реката и като стърчиопашка скачаше по камъните и подмолите. Без време стигна до другия бряг и се покатери на върха на дигата.

Джотаро го забеляза и извика:

— Виж, Оцу! Ето го там!

Момчето тръгна направо по дигата и тя го последва.

За чевръстите нозе на Джотаро реките и планините не значеха нищо, но заради хубавото си кимоно Оцу се закова на речния бряг. Мусаши вече не се виждаше, но тя остана там и с все сили завика името му.

— Оцу! — дойде отговор от неочаквана посока.

Осуги беше на по-малко от сто крачки.

Щом видя кой е, момичето нададе вик, покри за миг лицето си с ръце и побягна.

Старицата не губи време да се спусне след нея с развята от вятъра бяла коса.

— Оцу! — изкрещя тя с глас, който би могъл да накара водите на Камо да се разделят. — Чакай! Искам да говоря с теб.

В пълния с подозрения ум на старата жена вече се очертаваше обяснение за присъствието на Оцу тук. Сигурна беше, че Мусаши я е вързал, понеже днес е имал любовна среща с момичето и не е искал тя да види това. После, продължи да разсъждава Осуги, нещо казано от Оцу го е подразнило и той я е изоставил. Ето, без съмнение, защо тя така тъжно го викаше да се върне.

— Това момиче е непоправимо! — възкликна тя.

Мразеше Оцу дори повече, отколкото Мусаши. В съзнанието й Оцу по право е нейна снаха, без значение дали сватбата е станала в действителност или не. Обещанието е дадено и ако годеницата на сина й го е намразила, то трябва да е намразила и самата Осуги.

— Чакай! — кресна пак тя. Устата й зина почти от ухо до ухо.

Силата на крясъка стресна Джотаро, който тичаше точно до нея. Той я улови и извика:

— Какво се опитваш да сториш, стара вещице?

— Махай ми се от пътя! — викна на свой ред Осуги и го блъсна настрани.

Джотаро не знаеше коя е тя и защо Оцу побягна при вида й, но усети, че в нея има заплаха. Като син на Аоки Тандзаемон и единствен ученик на Миямото Мусаши той отказа да остави една стара вещица да го изблъска настрана с мършавия си лакът.

— Не може така!

Той я настигна и се метна право на гърба й.

Тя бързо го отърси от себе си и като хвана врата му под мишница, му плесна няколко здрави шамара.

— Дявол такъв! Ще видиш как ще се пречкаш!

Докато Джотаро се бореше да се освободи, Оцу продължи да бяга в пълно душевно объркване. Беше млада, и като повечето млади хора, изпълнени с надежда, не бе навикнала да оплаква своята зла участ. Наслаждаваше се на радостите от всеки нов ден, все едно са цветя в някоя слънчева градина. Тъгите и разочарованията са част от живота, но те не я владееха дълго. Но също така тя не можеше да си представи радостта напълно лишена и от болка.

Днес обаче тя не веднъж, а два пъти насила бе извадена от оптимистичното си настроение. Защо, питаше се, въобще дойде тук тази сутрин?

Нито сълзите, нито яда можеха да заличат силния смут в нея. След мимолетната мисъл за самоубийство тя бързо прокле всички мъже като долни лъжци. Обхващаше я ту ярост, ту мъка, мразеше света, после намразваше себе си. Беше твърде стресната, за да намери отдушник в сълзите или да мисли ясно за каквото и да било. Кръвта й вреше от ревност и предизвиканото от това чувство неувереност я караше да се укорява за множеството си недостатъци, включително липсата на самообладание в същия този миг. Постоянно си повтаряше да пази хладнокръвие и постепенно задуши напора на чувствата под покривалото от сдържаност, каквото се очаква постоянно да имат жените.

През цялото време докато непознатото момиче стоеше до Мусаши, Оцу нямаше сили да помръдне. След като Акеми си тръгна обаче й беше невъзможно повече да се сдържа и Оцу изпита непреодолим подтик да застане пред Мусаши и откровено да му каже какво изпитва. Макар да нямаше представа откъде да започне, реши да открие сърцето си и да му каже всичко.

Но животът е пълен с дребни случайности. Една малка погрешна стъпка, незначителна грешка, допусната в решаващата минута, може в много случаи да промени хода на нещата за месеци и дори години. Тъкмо понеже изпусна за миг от очи Мусаши, Оцу се изложи на яростта на Осуги. В тази прелестна новогодишна утрин в нейната градина на радостите плъзнаха змии.

Всичко беше като оживял пред очите й кошмар. В много лоши сънища се бе сблъсквала с ядно ухиленото лице на Осуги и ето че сега го срещаше в действителност.

Съвсем отпаднала след бяг от няколкостотин крачки, тя се спря и погледна назад. За миг дъхът й изцяло спря. На стотина крачки по-назад Осуги бе хванала Джотаро, удряше го и го мяташе насам-натам в различни посоки.

Той се съпротивляваше, риташе по земята и във въздуха и от време на време успяваше да улучи неприятелката си.

Оцу видя, че само мигове остават, преди момчето да успее да изтегли своята дървена сабя. А ако това стане, повече от сигурно беше, че старицата не само ще извади собствената си къса сабя, но и без угризения ще я пусне в действие. В минути като тази Осуги не би била от хората, които ще покажат милост. Джотаро можеше направо да бъде убит.

Оцу се намираше в ужасно положение — трябваше да спаси Джотаро, но не смееше да се доближи до Осуги.

Джотаро вече бе успял да измъкне дървената сабя от обито си, но не можеше да освободи глава от здравата като менгеме хватка на Осуги. Цялото ритане и ръкомахане идваше само в негова вреда, тъй като увеличаваше самоувереността на старицата.

— Нехранимайко! — извика тя злорадо. — Какво, опитваш на жаба да се правиш ли?

Зъбите й се издаваха навън така, че я оприличаваха на заек, но по лицето й имаше изражение на зловещо тържество. Крачка по крачка тя бавно настъпваше към Оцу.

Щом впери поглед в ужасеното момиче, отново се прояви нейната вродена хитрост. Като в проблясък й хрумна, че всъщност не подхожда към жертвата си правилно. В случай, че насреща й бе Мусаши, лукавството нямаше да помогне, но сега тук стои Оцу — нежната и невинна Оцу — която навярно е в състояние да повярва на всичко, стига то да й бъде поднесено внимателно и с привидна искреност. Първо я примами с думи, помисли си Осуги, после я качи на въжето.

— Оцу! — извика тя с неподправено трогнат глас. — Защо бягаш от мен? Какво те кара да тичаш от мига, в който ме видя? Сега става същото като в чайната Микадзуки. Не мога да разбера това. Трябва да се лъжеш нещо. Нямам и най-малко намерение да ти направя нещо лошо.

По лицето на Оцу се изписа израз на недоверие, но все още хванатият Джотаро попита:

— Истина ли е това, бабо? Истина ли говориш?

— Ами естествено. Оцу не разбира какво всъщност изпитвам аз. Изглежда я е страх от мен.

— Ако наистина е така, пусни ме и аз ще ида да я доведа.

— Недей бърза толкова. Ако те пусна, откъде да знам дали няма да ме удариш с тази твоя сабя и да избягаш?

— За страхливец ли ме мислиш? Никога няма да направя нещо такова. Струва ми се, че се бием за едното нищо. Някаква грешка е станала.

— Добре. Иди при Оцу и й кажи, че вече не съм й сърдита. На времето бях, но сега всичко свърши. Откакто умря чичо Гон, се скитам съвсем сама и нося със себе си пепелта му — сега съм самотна старица, която няма къде да отиде. Обясни й, че както и да се отнасям към Мусаши, още гледам на нея като на моя дъщеря. Не искам от нея да се върне и да стане невеста на Матахачи. Надявам се само да се съжали над мен и да чуе това, което имам да й кажа.

— Стига толкова. Още малко и няма да мога нищо да запомня.

— Добре, кажи й само това.

Докато момчето изтича при Оцу и повтори посланието на Осуги, старицата, която се престори, че не гледа към тях, седна на някакъв камък и се загледа в един подмол, където ято рибки-бодливки правеше фигури във водата. Ще дойде ли Оцу или не? Крадешком, по-бързо от светкавичните помръдвания на рибките, Осуги хвърли един поглед назад.

Съмненията на Оцу не се разпръснаха лесно, но накрая Джотаро я убеди, че опасност няма. Тя колебливо тръгна към Осуги, която се усмихна широко, тържествуваща от победата си.

— Оцу, скъпото ми момиче — каза тя майчински.

— Бабо — отвърна Оцу и се поклони доземи пред нозете на старата жена. — Простете ми. Моля ви, простете ми. Не зная какво да кажа.

— Няма нужда да казваш нищо. Всичко е по вина на Матахачи. Той явно още недоволства от това, че ти промени решението си и по някое време аз също мислех лошо за теб. Но това вече е минало.

— Значи ще ми простите, че постъпих така?

— Е, сега — отвърна Осуги, внасяйки нотка на колебание, като обаче в същото време приседна до Оцу.

Оцу зарови пръсти в пясъка и издълба малка дупка в студената му повърхност. Отгоре избликна хладка вода.

— Като майка на Матахачи мога, предполагам, да кажа, че ти е простено, но трябва да се съобразим също и с Матахачи. Не искаш ли да се видите с него и пак да поговорите? След като е избягал по собствено желание с друга жена, не вярвам да поиска от теб да се върнеш при него. Всъщност, не бих му и позволила да постъпи така себично, обаче…

— Да?

— Е, няма ли поне да приемеш да се видиш с него? Тогава, когато двамата сте заедно, аз ще му разкажа точно кое как е било. Така ще мога да изпълня дълга си на майка. Ще съм доволна, че съм направила всичко по силите си.

— Разбирам — отговори Оцу.

От пясъка до нея изпълзя едно раче и се скри пълзешком зад камъка. Джотаро го улови в шепа, пристъпи зад Осуги и го пусна върху главата й.

— Но на мен не може да не ми се струва, че след всичкото това време ще е по-добре да не се виждам с Матахачи — продължи Оцу.

— Аз ще бъда там до тебе. Няма ли да се почувстваш по-добре, ако се видиш с него и си изясните всичко?

— Да, обаче…

— Тогава ще направим така. Казвам го заради твоето собствено бъдеще.

— Ако се съглася… как ще намерим Матахачи? Вие знаете ли къде е?

— Аз, хм… аз мога да го намеря много бързо. Много бързо. Знаеш ли, наскоро се виждах с него в Осака. Но пак го прихвана нещо, тръгна си и ме остави в Сумийоши, но като направи нещо такова, той винаги после съжалява. Няма да мине дълго и ще дойде в Киото да ме потърси.

Въпреки усещането на Оцу, че Осуги не говори истината, тя се трогна от вярата на старицата в нейния непрокопсан син. Това, което в крайна сметка я накара да отстъпи обаче, беше убеждението, че предложеното от Осуги е редно и правилно.

— Какво ще стане — попита тя, — ако дойда с вас и ви помогна да потърсите Матахачи?

— О, ще го направиш ли? — извика Осуги и взе ръката на момичето в своята.

— Да. Да, мисля, че така трябва да направя.

— Добре. Ела сега с мен в странноприемницата ми. Оу! Какво е това? — Като се изправи, тя сложи ръка отзад на яката си и улови рака. — Откъде пък се е взело това тук? — възкликна и потрепери.

Протегна ръка и отърси животното от пръстите си.

Джотаро, застанал зад нея, потисна смеха си, но Осуги не се остави да я излъжат. С пламнали очи тя се извърна и го изгледа яростно.

— Ти си я направил тази пакост, предполагам!

— Не съм аз. Не съм го направил. — Той изтича за по-сигурно нагоре по дигата и извика: — С нея в странноприемницата ли отиваш, Оцу?

Преди Оцу да е успяла да отговори, Осуги се обади:

— Да, тя идва с мен. Отседнала съм в една странноприемница близо до подножието на хълма Санен. Винаги отсядам там, когато дойда в Киото. Няма да имаме нужда от тебе. Отивай си, откъдето си дошъл.

— Добре, аз ще съм в дома на Карасумару. Ела и ти там, Оцу, след като свършите с тази работа.

Безпокойство прободе Оцу.

— Джо, почакай!

Тя изтича бързо нагоре по дигата — не й се искаше да го остави да си тръгне. Уплашена, че момичето може да промени намерението си и да избяга, Осуги побърза да я последва, но за няколко мига Оцу и Джотаро останаха сами.

— Мисля, че съм длъжна да отида с нея — обясни момичето. — Ще дойде обаче при господаря Карасумару, веднага щом мога. Обясни там всичко и помоли да ти позволят да останеш, докато съм готова с това, което трябва да направя.

— Не се тревожи. Ще чакам, колкото трябва.

— Докато чакаш, потърси Мусаши, а?

— Хайде пак започваш! Когато накрая го откриеш, се скриваш. А сега пък съжаляваш. Не казвай после, че не съм те предупредил.

— Беше много глупаво от моя страна.

Осуги пристигна и се мушна между двамата. Тримата тръгнаха назад към моста. Осуги постоянно стрелкаше погледи към Оцу, на която не смееше да се довери. Макар момичето ни най-малко да не подозираше опасността, която го дебне, при все това то се чувстваше като в капан.

Когато стигнаха моста, слънцето вече бе високо над върбите и боровете, а улиците — пълни с новогодишна навалица. Пред закачената на моста табела се беше събрало значително число хора.

— Мусаши? Кой е този?

— Знаете ли за някой голям майстор на сабята с такова име?

— Никога не съм го чувал.

— Трябва доста голям боец да е, щом се е захванал с дома Йошиока. Това ще трябва да се види.

Оцу се спря и впери поглед. Осуги и Джотаро също спряха, загледаха се и се заслушаха в тихо отекващия шепот. Името Мусаши се разнесе в тълпата като вълните, които правеха рибките в подмола.

Книга четвърта
Вятър

Сухото поле

Бойците от училището Йошиока се събраха на едно пусто поле, с изглед към отбивката за Нагасаки от главния път за Тамба. Зад ограждащите полето дървета лъщеше снегът по планините северозападно от Киото. Блясъкът от него поразяваше окото като светкавица.

Един от мъжете предложи да напалят огън, тъй като препасаните им саби като проводници отвеждат студа право към тялото. Беше в самото начало на пролетта, на деветия ден от новата година. Леден вятър духаше от връх Кинугаса и дори песента на птиците звучеше унило.

— Хубаво гори, а?

— А-ха. По-добре внимавайте. Не искам да подпалим храсталака.

Пукащият огън затопли ръцете и лицата им, но не след дълго Уеда Рьохей отпъди с ръка дима от очите си и промърмори:

— Много е горещо! — Изгледа ядосано един от мъжете, който се канеше да хвърли още листа в огъня и добави: — Стига! Спри!

Мина час, без да се случи нищо.

— Трябва вече да е след шест часа.

Всички до един, без да се замислят, вдигнаха очи към слънцето.

— Отива към седем.

— Младият учител трябваше досега да е тук.

— О, ще се появи всеки момент.

С напрегнати лица те неспокойно загледаха пътя откъм града. Мнозина тревожно преглъщаха.

— Какво ли може да му се е случило?

Някаква крава измуча и наруши тишината. Полето бе служило някога за пасище на императорските крави и в околността още имаше безстопанствени животни. Слънцето се качи по-нависоко и започна да топли. С него дойде мирис на тор и сушена трева.

— Не ви ли се струва, че Мусаши трябва вече да е на полето при Рендаиджи?

— Може и така да е.

— Някой да иде да погледне. Дотам са около шестстотин крачки.

Никой нямаше голямо желание да ходи, всички пак потънаха в мълчание и лицата им се скриха в сянката, която димът хвърляше.

— Нали няма недоразумения по уговорката?

— Не. Уеда е чул снощи всичко направо от Младия учител. Не би могло да има никаква грешка.

Рьохей потвърди:

— Точно така. Няма да се изненадам, ако Мусаши е вече там, но е възможно Младият учител нарочно да се бави, за да го изнерви. Да почакаме. Ако направим някоя погрешна крачка и оставим хората с впечатлението, че отиваме да помогнем на Младия учител, това ще посрами цялата школа. Не можем да правим нищо, преди той да е пристигнал. А и какво е всъщност Мусаши? Просто някакъв ронин. Не може да е толкова добър.

Онези от учениците, които бяха видели Мусаши в действие миналата година в доджото на Йошиока, мислеха по-иначе, но дори и за тях бе немислимо Сеиджуро да загуби. Общото мнение беше, че макар и победата на учителя им да е предрешена, понякога стават произшествия. Освен това, тъй като двубоят бе огласен публично, ще има много зрители, чието присъствие, както смятаха, не само ще увеличи славата на училището, но и ще допринесе за личната известност на техния учител.

Въпреки точните указания на Сеиджуро те в никакъв случай да не му се притичват на помощ, четиридесет от тях се бяха събрали да изчакат неговото идване, да го изпроводят тържествено и — за всеки случай — да бъдат наблизо. Освен Уеда присъстваха петима от десетте Майстора на сабята на дома Йошиока.

Минаваше седем. Наложеното от Рьохей спокойствие постепенно бе изместено от отегчение и започна недоволен шепот.

Тръгналите да гледат двубоя зрители питаха дали не е станала някаква грешка.

— Къде е Мусаши?

— А къде е другият — Сеиджуро?

— Кои са всичките тези самураи?

— Сигурно са тук като свидетели за някоя от страните.

— Странен начин да се провежда двубой. Свидетелите са тук, а самите противници ги няма.

Макар тълпата да се разрастваше и жуженето от гласовете да ставаше по-силно, зрителите бяха прекалено предпазливи, за да се приближат до учениците от Йошиока, които пък на свой ред не обръщаха внимание на надничащите през сухия шубрак или надзъртащите от клоните глави.

Джотаро си проправяше път през навалицата, оставяйки след себе си диря от малки прашни облачета. Със своята огромна дървена сабя и прекалено големи сандали момчето вървеше от жена на жена и внимателно оглеждаше лицата им.

— Не е тук, не е тук — мърмореше си той. — Какво ли може да е станало с Оцу? Тя знае за двубоя днес.

Трябва да е тук, мислеше си. Мусаши може да се окаже в опасност. Какво би могло да я задържи?

Търсенето му остана безуспешно, макар да се вря навсякъде, докато съвсем отпадна. „Чудна работа, помисли си. Не съм я виждал от Нова година насам. Питам се да не е болна… Онази стара вещица, с която тръгнаха, говореше любезно, но може всичко да е било подлост. Може да е направила с Оцу нещо ужасно.“

Това го тревожеше страшно, много повече от изхода на днешния двубой. За последния той нямаше съмнения. Между стотиците хора в тълпата надали би се намерил и един, който да не очаква победа за Сеиджуро. Само Джотаро поддържаше непоклатима вяра в Мусаши. Пред очите му беше образът на неговия учител, застанал в равнината Ханя срещу копията на монасите от Ходзоин.

Най-сетне Джотаро се спря по средата на полето. „Има нещо друго необичайно тук, замисли се той. Защо са се събрали всички тези хора? Според обявата двубоят ще стане в полето при Рендаиджи.“ Той изглежда бе единственият, когото това озадачаваше.

— Хей, момче! Я погледни насам! — дойде един свадлив глас от движещата се тълпа.

Джотаро разпозна мъжа — беше онзи, който гледаше Мусаши и Акеми, докато си шепнеха на моста в първата сутрин от Новата година.

— Какво искате, господине? — попита момчето.

Сасаки Коджиро се приближи към него, но преди да заговори, бавно го огледа от глава до пети.

— Не съм ли те виждал напоследък по улица Годжо?

— О, значи си спомняте.

— Беше с една млада жена.

— Да. Това беше Оцу.

— Така ли се казва? Кажи ми, тя има ли нещо общо с Мусаши?

— Би могло да се каже.

— Да не му е братовчедка?

— Ъ-ъ.

— Сестра?

— Ъ-ъ.

— Тогава?

— Харесва го.

— Влюбени ли са двамата?

— Не зная. Аз съм му само ученик.

И Джотаро поклати гордо глава.

— Ето значи защо си тук. Виж, тълпата взе да недоволства. Трябва да знаеш къде е Мусаши. Излязъл ли е от странноприемницата си?

— Защо питате мен? От дълго време не съм го виждал.

Няколко мъже си пробиха път през множеството и се приближиха до Коджиро.

Той се обърна и ги изгледа с пронизителен като на сокол поглед.

— Е, ето ви и вас, Сасаки!

— Че това е Рьохей!

— Къде бяхте през цялото време? — попита Рьохей, като улови ръката на Коджиро, сякаш го взима пленник. — Повече от десет дни не сте идвали в доджото. Младият учител искаше да се поупражнява малко заедно с вас.

— И какво, че ме е нямало? Днес съм тук.

Като наобиколиха незабелязано Коджиро, Рьохей и другарите му го отведоха при огъня си.

Между тези, които бяха забелязали дългата сабя и яркото облекло на Коджиро, тръгна шепот.

— Това сигурно трябва да е Мусаши!

— Той ли е?

— Явно.

— Доста гиздаво се е облякъл. Обаче не изглежда слаб противник.

— Това не е Мусаши! — извика презрително Джотаро. — Мусаши изобщо не изглежда така! Никога няма да го видите, облечен като артист от Кабуки!

Скоро дори онези, които не можеха да чуят възражението на момчето, разбраха грешката си и пак почнаха да се чудят какво ли става.

Коджиро стоеше прав до учениците от Йошиока, към които се отнасяше с явно презрение. Те го слушаха мълчаливо, но лицата им бяха унили.

— За дома Йошиока е направо щастие, че нито Сеиджуро, нито Мусаши дойдоха навреме — казваше Коджиро. — Най-добре ще е да се разделите, да пресрещнете Сеиджуро и да го отведете бързо у дома, преди да е бил ранен.

Това страхливо предложение вбеси останалите, но той продължи:

— Това, което ви съветвам, ще бъде за Сеиджуро от повече полза, отколкото всякаква помощ от вас. — После с доста внушителен глас добави: — Небето ме праща тук за спасението на дома Йошиока. Ще ви предскажа — ако двамата се бият, Сеиджуро ще загуби. Съжалявам да изрека това, но Мусаши със сигурност ще го победи и може дори да го убие.

Миике Джиродзаемон се изпъчи срещу по-младия от него мъж и извика:

— Това е обида!

Десният му лакът беше между неговото лице и това на Коджиро, готов да изтегли сабята и да нанесе удар.

Коджиро сведе поглед и се усмихна:

— Явно не ви харесва, каквото казах.

— Ъ-ъ!

— В такъв случай, извинявайте — отвърна небрежно Коджиро. — Няма да се опитвам повече да ви бъда в помощ.

— На първо място, никой не те е молил за помощ.

— Не е точно така. Щом сте нямали нужда от моята подкрепа, защо настоявахте да дойда от Кема във вашето училище? Защо така усърдно се опитвахте да ме спечелите? И вие, и Сеиджуро, и всички!

— Просто показвахме любезност към госта. За голяма работа се мислиш, а?

— Ха-ха-ха-ха! Дайте да спрем с всичко това, преди да се е стигнало дотам да се бия с всички ви. Но ви предупреждавам, ако не послушате моето предсказание, ще съжалявате! Сравних двамата със собствените си очи и според мен възможността Сеиджуро да загуби е направо огромна. Сутринта на Новата година Мусаши беше на моста на улица Годжо. Веднага щом го зърнах, разбрах, че е опасен. На мен тази обява, която сте сложили, ми се струва по-скоро като надгробен надпис за дома Йошиока. Много тъжно е това, но изглежда на този свят хората никога не могат да разберат кога наближава краят им.

— Стига вече! Защо си дошъл тук, щом намерението ти е само да говориш такива неща?

Гласът на Коджиро стана подигравателен:

— Изглежда, на такива хора също е присъщо да не приемат чистосърдечно никоя добра постъпка. Хайде! Мислете каквото си искате! Дори няма да се наложи да чакате до края на деня. След час и дори по-малко ще знаете колко много сте сбъркали.

— Хър! — изплю се Джиродзаемон върху Коджиро.

Четиридесетте мъже пристъпиха една крачка напред и гневът им като тъмно сияние изпълни полето.

Коджиро отвърна на това със спокойна самоувереност. Като скочи бързо на една страна, той показа със стойката си, че ако става дума за битка, вече е готов. Добрата воля, който обяви по-рано, сега изглеждаше като преструвка. Някой страничен наблюдател можеше да се запита дали той не използва податливостта на множеството, за да отвлече вниманието от Мусаши и Сеиджуро върху самия себе си.

По онези, които бяха достатъчно близо, за да видят какво става, премина тръпка на възбуда. Това не бе битката, която бяха дошли да гледат, но и тази обещаваше да бъде добра.

И посред тази заредена с жажда за убийство атмосфера претича някакво младо момиче. Зад нея бързо като топка се търкаляше малка маймунка. Девойката се стрелна между Коджиро и бойците от Йошиока и изкрещя:

— Коджиро! Къде е Мусаши?! Не е ли тук?

Коджиро се обърна сърдито към нея.

— Какво става? — поиска да узнае той.

— Акеми! — възкликна един от самураите. — Какво прави тя тук?

— Защо си дошла? — сопна се Коджиро. — Не ти ли казах да не идваш?

— Аз не съм твоя собственост! Защо да не може да съм тук?

— Млък! И се махай! Връщай се обратно в Дзудзуя — извика Коджиро и леко я бутна настрани.

Акеми, тежко задъхана, поклати упорито глава.

— Не ми нареждай какво да правя! Останах да живея при теб, но не ти принадлежа. Аз… — Тя се задави и шумно изхлипа. — Как може да ми казваш какво да правя след това, което ми стори? След като ме върза и ме остави на втория етаж в странноприемницата? След като почна да ме тормозиш и да ме мъчиш, когато казах, че се тревожа за Мусаши?

Коджиро отвори уста, готов да отговори, но Акеми не му даде тази възможност.

— Един от съседите ме чу да викам, дойде и ме развърза. Дошла съм да видя Мусаши!

— Да не си се побъркала? Не виждаш ли хората наоколо? Млъкни!

— Няма! Не ме е грижа кой ще чуе. Ти каза, че днес Мусаши ще бъде убит — ако Сеиджуро не успее да се справи с него, ти ще го последваш и сам ще убиеш Мусаши. Може да съм луда, но Мусаши е единственият мъж в сърцето ми! Трябва да го видя. Къде е той?

Коджиро цъкна с език, но от тази яростна атака загуби дар слово.

На мъжете от Йошиока Акеми се стори прекалено развълнувана, за да й повярват. Можеше обаче и да има истина в това, което тя казва. И ако е така, значи Коджиро я е примамил с добротата си и после я е мъчил за свое удоволствие.

Стъписан, Коджиро изгледа момичето с неприкрита злоба.

Внезапно тяхното внимание бе отклонено от един от прислужниците на Сеиджуро, младеж на име Тамихачи. Той тичаше като обезумял, махаше с ръце и викаше:

— Помощ! Младият учител! Срещнаха се с Мусаши. Ранен е! О, ужас! О-о-о!

— Какво ломотиш?

— Младият учител и Мусаши ли?

— Къде? Кога?

— Истината ли казваш, Тамихачи?

От лицата, които кръвта изведнъж напусна, се посипаха дрезгави въпроси.

Тамихачи продължи да пищи неразбираемо. Без нито да отговаря на въпросите им, нито да си поеме дъх, той се затича обратно с разтреперани нозе към пътя за Тамба. Със смесени чувства на вяра и съмнение, без да знаят какво да мислят, Уеда, Джиродзаемон и останалите се спуснаха след него като подгонени през горяща равнина диви зверове.

След като тичаха около петстотин крачки на север, стигнаха до едно голо поле, което се простираше зад дърветата от дясната им страна. Земята тихо се припичаше на пролетното слънце, привидно спокойна и безметежна. Дроздовете, чуруликащи, все едно нищо не е ставало, бързо литнаха във въздуха, щом Тамихачи затича лудо през тревата. Той се изкачи на някаква могила, прилична на старо надгробие и падна на колене. Заби нокти в земята, застена и завика:

— Млади учителю!

Останалите го настигнаха и спряха като заковани, със зинали от гледката уста. Сеиджуро, облечен в кимоно на сини цветя, с кожени превръзки на ръкавите и бяло парче плат около главата, лежеше с лице, заровено в тревата.

— Млади учителю!

— Тук сме! Какво е станало?

По белия плат, по ръкавите или по земята наоколо нямаше и капка кръв, но очите и челото на Сеиджуро бяха замръзнали в изражение на пронизваща болка. Устните му имаха цвета на диво грозде.

— Д… диша ли той?

— Почти не.

— Бързо, вдигнете го!

Един от мъжете коленичи и хвана дясната ръка на Сеиджуро, готов да го изправи. Този изпищя от болка.

— Намерете нещо, на което да го носим! Каквото и да е!

Трима-четирима от мъжете с объркани викове се затичаха надолу по пътя към една селска къща, откъдето се върнаха с някакъв капак за прозорец. Внимателно наместиха Сеиджуро на него, но той, макар сякаш да се съживи малко, още се гърчеше от болка. За да го задържат, няколко от мъжете разпасаха обитата си и го вързаха за дъската.

Четирима го вдигнаха и тръгнаха в гробно мълчание напред.

Сеиджуро риташе яростно и едва не счупи капака под себе си.

— Мусаши… няма ли го?… О, боли!… Дясната ръка — рамото. Костта… О-у-у-у!… Нетърпимо е. Отрежете я!… Не чувате ли? Отрежете ръката!

Ужасната му болка накара мъжете, които носеха приспособената носилка, да отвърнат поглед. Това бе човекът, когото почитаха като свой учител; струваше им се недостойно да го гледат в такова състояние.

Спряха и извикаха на Уеда и Джиродзаемон отзад:

— Страшно го боли и ни моли да му отрежем дясната ръка. Няма ли да е по-леко за него, ако го направим?

— Не говорете като глупаци — изрева Рьохей. — Естествено, че боли, но не се умира от това. Ако му отрежем ръката и не успеем да спрем кръвта, това за него ще е краят. Трябва сега да го занесем до вкъщи и да видим доколко тежко е ранен. Ако ръката трябва да се отреже, можем да го направим, след като вземем мерки да не му изтече от това цялата кръв. Я двама от вас да тръгнат напред и да доведат от училището лекар.

Наоколо още имаше много хора, подредени мълчаливо зад боровете покрай пътя. Раздразнен, Рьохей ги изгледа ядно и се обърна към мъжете зад гърба си:

— Изгонете ги тези — нареди той. — Младият учител не е някакво си зрелище.

Повечето от самураите, благодарни за възможността да освободят насъбралия се в тях гняв, веднага се затичаха и размахаха заканително ръце към зяпачите. Хората се разпръснаха като ято скакалци.

— Тамихачи, ела тук! — извика Рьохей ядосано, като че вини младия прислужник за станалото.

Младежът, който просълзен вървеше зад носилката, се сви от страх.

— К-какво? — заекна той.

— Ти беше ли с Младия учител, когато той тръгна от къщи?

— Д-д-да.

— Той къде се приготви за двубоя?

— Тук, след като стигнахме до полето.

— Трябва да е знаел къде го чакаме. Защо не дойде първо там?

— Не зная.

— Мусаши вече там ли беше?

— Той стоеше на могилата, където… където…

— Сам ли беше?

— Да.

— Какво се случи? Ти само стоя там и гледаше ли?

— Младият господар ме погледна право в очите и каза… каза, че ако стане така, че загуби, да взема тялото му и да го отнеса до другото поле. Каза, че вие и останалите сте там от сутринта, но аз в никакъв случай да не разказвам никому нищо, докато двубоят не приключи. Каза, че имало моменти, когато човек, изучавал Изкуството на войната, няма избор, освен да приеме опасността от поражение и че той не иска да спечели по недостоен начин. След това излезе напред да се срещне с Мусаши.

Тамихачи говореше бързо, облекчен, че може да разкаже за станалото.

— И после?

— Можах да видя лицето на Мусаши. Той изглежда се усмихваше леко. Двамата си размениха някакви поздрави. После… чух писък. Стигна чак до двата края на полето. Видях дървената сабя на Младия учител да лети във въздуха и после… прав стоеше само Мусаши. Имаше оранжева превръзка на главата, но косата му беше цялата настръхнала.

Пътят бе вече разчистен от любопитни. Носещите дъската мъже бяха потиснати и мрачни, но внимателно вървяха в крачка, за да не причинят още повече болка на ранения.

— Какво е това?

Спряха и един от държащите отпред вдигна свободната си ръка към врата. Друг погледна нагоре към небето. По Сеиджуро падаха мъртви борови иглички. На един клон над тях бе застанала Коджировата маймунка, която се пулеше насреща им и правеше обидни движения.

— Оу! — извика един от мъжете, когато по лицето го удари някаква шишарка.

Като кълнеше, той измъкна камата си от ножницата и я запокити по маймунката, без обаче да я улучи.

Чуло изсвирването на своя господар, животното се преметна във въздуха и подскокна на рамото му. Коджиро стоеше в сянката на дървото, до него бе Акеми. Докато мъжете от Йошиока го наблюдаваха недоволно, той впери очи право в тялото върху дъската. Горделивата усмивка изчезна от лицето му, което доби сега почтителен израз. Всеки нов мъртвешки стон на Сеиджуро караше чертите на Коджиро да се изкривят. Самураите обаче помнеха неотдавнашните му поучения и сега можеха само да предположат, че е дошъл да злорадства.

Рьохей подкани носачите да продължат напред с думите:

— Това е само маймуна, не е дори човек. Оставете я, да вървим.

— Чакайте — обади се Коджиро, пристъпи до Сеиджуро и заговори направо на него. — Какво стана? — попита, но без да чака отговор, продължи: — Мусаши те надви, а? Къде те удари? В дясното рамо?… О, лошо. Костта е натрошена. Ръката ти е като торба чакъл. Не бива да лежиш на гръб и да се клатиш на носилката. Кръвта може да ти отиде в мозъка.

Обърна се към другите и надменно нареди:

— Свалете го! Хайде, сваляйте!… Какво чакате? Правете, както казвам!

Сеиджуро изглеждаше на ръба на смъртта, но Коджиро го накара да стане.

— Можеш, стига да опиташ. Раната не е чак толкова тежка. Само в дясната ръка е. Ако се опиташ да ходиш, ще успееш. Още можеш да си служиш с лявата. Забрави сега себе си! Мисли за умрелия ти баща. Дължиш му повече уважение, отколкото сега показваш, много повече. Що за гледка ще е това — да те носят по улиците на Киото? Помисли си какво ще значи това за доброто име на баща ти!

Сеиджуро го гледаше с побелели, обезкървени очи. После с едно бързо движение се вдигна на крака. Безполезната му дясна ръка изглеждаше цяла педя по-дълга от лявата.

— Миике! — извика Сеиджуро.

— Да, господине.

— Отрежи я!

— А-а-а!

— Не стой така! Отрежи ми ръката!

— Но…

— Страхлив глупак такъв! Ето, Уеда, отрежи я ти! Веднага!

— Д-да, господине.

Но преди Уеда да е мръднал, Коджиро се обади:

— Аз ще го направя, ако искаш.

— Моля те! — отвърна Сеиджуро.

Коджиро застана до него. Хвана здраво ръката на Сеиджуро, вдигна я високо и в същото време извади малката си сабя. С къс, стряскащ звук ръката падна на земята и от рамото шурна кръв.

Сеиджуро политна, учениците се спуснаха да го подкрепят и веднага покриха раната с плат, за да спрат кръвта.

— Сега вече ще вървя — каза Сеиджуро. — Ще се върна в къщи на собствените си крака.

С восъчно лице направи десет стъпки. Зад него покапалата от раната кръв се чернееше по земята.

— Внимавайте, Млади учителю!

Учениците му се придържаха към него като обръчи около бъчва. Гласовете им бяха пълни със загриженост, която скоро премина в гняв.

Един кълнеше Коджиро с думите:

— Защо трябваше да се меси това надуто магаре? Щеше да е по-добре да ви беше оставил на мира.

Засрамен от думите на Коджиро, Сеиджуро обаче отвърна:

— Казах, че ще ходя и — ще ходя!

След кратка почивка отново направи двадесет крачки, поддържан повече от волята, отколкото от нозете си. Не можеше обаче да издържи дълго; след петдесет-шейсет стъпки се строполи.

— Бързо! Трябва да го заведем при лекар.

Вдигнаха го и бързо тръгнаха към улица Шиджо. Сеиджуро вече нямаше сила да се възпротиви.

Коджиро остана известно време под едно дърво и ги наблюдаваше с мрачен поглед. После се обърна към Акеми и със самодоволна усмивка каза:

— Видя ли? Предполагам, почувства се добре от видяното, а?

С мъртвешки бледо лице Акеми изгледа ужасена усмивката му, но той продължи:

— Само говореше, че искаш да му отмъстиш. Сега доволна ли си? Това достатъчно ли е да изкупи загубата на твоята девственост?

Момичето беше прекалено объркано, за да отвърне. В този миг Коджиро й се струваше по-плашещ, по-омразен, по-лош от Сеиджуро. Макар да й причини страдание, Сеиджуро не е зъл човек. Той не е черен по душа, не е истински злодей. Коджиро, напротив, е същински зъл — не от онези престъпници, каквито хората обикновено си представят, а извратен, противен дявол, който не само не се радва на чуждото щастие, а намира удоволствие в това да гледа, как другите страдат. Никога не би откраднал или излъгал, но е далеч по-опасен от някой обикновен мошеник.

— Да си вървим — каза той, като върна маймунката на рамото си. Акеми жадуваше да побегне, но не можеше да събере смелост за това.

— Няма полза да продължаваш да търсиш Мусаши — промърмори Коджиро, колкото на нея, толкова на и самия себе си. — Той няма защо да остава още тук.

Акеми се запита защо не използва тази възможност да си върне с бягство свободата, защо няма сили да изостави този звяр. Дори в мига, докато проклинаше собствената си глупост, тя сякаш бе безсилна да не тръгне след него.

Маймунката се извърна и я изгледа, с подигравателен крясък оголи белите си зъби и широко се ухили.

Акеми искаше да й се скара, но не можа. Усети, че тя и маймунката са свързани от обща съдба. Спомни си колко ужасно изглеждаше Сеиджуро и противно на волята й нейното сърце се изпълни със съжаление към него. Презираше мъже като Сеиджуро и Коджиро и при все това те я привличаха, както мушицата се привлича от горещия пламък.

Един мъж с качества

Мусаши напусна полето с мисълта: „Победих“.

„Надвих Йошиока Сеиджуро, казваше си той, срутих опората на киотската школа!“

Съзнаваше обаче, че сърцето му не се радва от това. Погледът му бе сведен надолу, нозете му сякаш потъваха в мъртвите листа. Една птичка литна нагоре, изложи на показ уязвимата си долна част и му напомни някаква въздушна риба.

Обърнеше ли се, можеше да види стройните борове на могилата, където се би със Сеиджуро. „Ударих го само веднъж, помисли си. Може да не съм го убил.“ Огледа дървената сабя, за да се увери, че по нея няма кръв.

Сутринта, на път за уреченото място, очакваше да намери Сеиджуро заобиколен от тълпа ученици, които навярно да прибегнат до някоя нечестна уловка. Ясно съзнаваше възможността самият той да бъде убит и за да избегне да е неугледен в последния си час, грижливо изми зъбите си със сол и си среса косата.

Сеиджуро остана далеч под очакванията на Мусаши, който се запита дали това наистина може да е синът на Йошиока Кемпо. В лицето на благовъзпитания и явно изтънчен Сеиджуро той не успя да види главния майстор на киотската школа. Беше прекалено строен, прекалено хрисим, прекалено изискан, за да бъде голям майстор на сабята.

След размяната на поздрави Мусаши с неудобство си помисли: „Въобще не трябваше да се съгласявам на този двубой.“

Съжалението му беше искрено, тъй като си бе поставил за цел да има винаги противници, които го превъзхождат. Сега един внимателен поглед му беше достатъчен; нямало бе нужда да се упражнява цяла година само заради този двубой. Погледът на Сеиджуро издаваше липса на самоувереност. Нужният плам отсъстваше не само от лицето, а и от цялото му тяло.

„Защо е дошъл тук тази сутрин, запита се Мусаши, щом дотолкова няма вяра в себе си?“ Мусаши обаче разбираше тежкото положение на своя противник и му съчувстваше. Дори и да е искал, Сеиджуро не е бил в състояние да отмени двубоя. Наследените от баща му ученици гледат на него като на наставник и водач; няма друг избор, освен да се яви, макар и от срам. Докато двамата мъже стояха, готови за бой, Мусаши зарови ума си за някакъв повод да прекъснат всичко това, но възможност така и не му се удаде.

Сега, след като всичко свърши, той си мислеше: „Толкова зле се получи! Ще ми се да не трябваше да го правя.“ Молеше се в сърцето си заради Сеиджуро раната му да заздравее бързо.

Станалото станало обаче, и не е присъщо на зрелия воин да стои и да жали за миналото.

Щом ускори крачка, над един чим трева се появи стъписаното лице на някаква старица. Беше ровила по земята, явно търсейки нещо и шумът от неговите стъпки я накара шумно да си поеме дъх. Облечена в светло, просто кимоно, тя почти нямаше да се различава от тревата, ако не беше яркочервената връв, която придържаше наметалото й. Макар облеклото да беше мирско, кърпата, вързана на облата й глава, бе като на монахиня. Беше дребна на ръст и кротка на вид.

Жената силно изненада Мусаши. Още три-четири крачки и щеше да я стъпче.

— Какво търсите? — попита той дружелюбно.

Зърна на ръката й, точно под ръкава, коралова молитвена броеница и кошница с млади филизи в другата. Зърната на броеницата и пръстите на жената леко потреперваха.

За да я успокои, Мусаши небрежно добави:

— Изненадан съм, че се е раззеленило толкова рано. Явно наистина идва пролет. Виждам, имате хубав магданоз и рапица, и бял смил. Сама ли сте ги набрала всичките?

Старата монахиня изпусна кошницата си и побягна, викайки:

— Коецу! Коецу!

Мусаши гледаше изненадан как дребната й фигура се отдалечава към лек наклон в иначе равното поле. Пред нея се появи облаче дим.

Като си помисли, че ще е жалко за жената да загуби зеленчуците си, след като си е дала такъв труд да ги събере, Мусаши вдигна кошницата и с нея в ръка тръгна подире й. След около минута пред него се показаха двама мъже.

Бяха проснали един килим на слънчевата южна страна на полегатия склон. Имаше също различни съдове, каквито използват последователите на чайната церемония, включително един окачен над огъня железен чайник и кана с вода встрани. Бяха решили да използват околността като своя градина и да си направят чаен павилион на открито. Като цяло гледката бе твърде приятна и изискана.

Единият от мъжете изглежда бе прислужник, докато бялата и гладка кожа и сдържаните черти на другия напомняха големите порцеланови кукли, които представят киотски благородници. Имаше приятно шкембенце, а от страните и стойката му лъхаше самодоволство.

„Коецу!“ Името му бе познато — по това време в Киото живееше един много известен Хонами Коецу. Не без завист се говореше, че той получавал от богатия господар на Кага, Маеда Тошийе, издръжка от хиляда крини ориз. Като обикновен гражданин би могъл само с тази сума да живее охолно, но освен това се ползваше с особеното благоразположение на Токугава Иеясу и често биваше приеман в домовете на високопоставени благородници. Казваха, че когато минавали покрай работилницата му, най-прославените воини в страната се виждали принудени да слязат от седлото и да тръгнат пеш, за да не създадат впечатлението, че го пренебрегват.

Името на семейството идваше оттам, че са се заселили на улица Хонами и Коецу се занимаваше с почистване, лъскане и оценка на саби. Прадедите му си спечелили име още през четиринадесето столетие и се ползвали с голяма слава през времето на Ашикага. По-късно били покровителствани от такива могъщи даймио като Имагава Йошимото, Ода Нобунага и Тойотоми Хидейоши.

Коецу бе известен като мъж с много дарования. Той рисуваше, беше отличен майстор на керамиката и лаковите изделия и се ползваше с името на познавач на изкуствата. Сам смяташе за най-силното си място калиграфията; в тази област го поставяха редом с всепризнати майстори като Шокадо Шоджо, Карасумару Мицухиро и Коное Нобутада, създателя на прочутия стил Самякуин, който по онова време бе добил голямо разпространение.

Въпреки славата, на Коецу му се струваше, че не е оценяван по достойнство, или поне така изглеждаше според един разказ, който хората разнасяха. Той често посещавал дома на своя приятел Коное Нобутада, не просто благородник, но и настоящ Съветник на лявата страна в Императорското правителство. По време на едно от тези посещения разговорът тръгнал някак си към калиграфията и Нобутада попитал: „Коецу, кои ще посочите като тримата най-големи калиграфа в Япония?“

Без най-малко колебание Коецу отвърнал: „Вторият сте вие, а след вас, струва ми се — Шокадо Шоджо.“

„Вие започвате от втория, но кой е най-добрият?“, попитал малко озадачен Нобутада.

Съвсем леко усмихнат, Коецу го погледнал право в очите и отговорил: „Аз, разбира се.“

Потънал в такива мисли, Мусаши се спря на малко разстояние от групата.

Коецу държеше в ръката си четка, а върху коленете му имаше няколко листа хартия. Внимателно рисуваше течението на водата в близкия поток. Рисунката, заедно с по-раншните опити, пръснати по земята наоколо, се състоеше само от неясни линии, каквито, според Мусаши, би могъл да начертае всеки начинаещ.

Коецу вдигна очи и спокойно попита:

— Нещо не е наред ли?

После зорко огледа какво има наоколо — застаналия от едната му страна Мусаши и треперещата му майка, скрита зад гърба на прислужника от другата.

В присъствието на този човек Мусаши се почувства по-спокоен. Той явно не беше от хората, каквито среща всеки ден, но му се стори приветлив. Очите му имаха някакъв дълбок блясък. След миг тези очи се усмихваха на Мусаши, като че е стар познайник.

— Добре дошъл, младежо. Да не би майка ми да е объркала нещо? Аз съм на четиридесет и осем, така че можете да си представите на каква възраст е тя самата. В много добро здраве е, но от време на време се оплаква от зрението си. Ако е направила нещо не както трябва, то надявам се, да приемете моите извинения.

Като остави четката и хартията на килимчето, на което бе седнал, мъжът понечи да прилепи ръце към земята и ниско да се поклони.

Мусаши бързо падна на колене и попречи на поклона на Коецу.

— Значи вие сте син на госпожата? — попита объркан той.

— Да.

— Аз съм, който трябва да се извинява. Не знам точно с какво уплаших майка ви, но веднага щом ме видя, тя си изпусна кошницата и побягна. Като забелязах, че си е разпиляла събраното, се почувствах виновен. Нося, каквото тя изпусна. Това е всичко. Не е нужно да се покланяте.

Весело засмян, Коецу се обърна към монахинята и каза:

— Чувате ли, майко? Добила сте напълно грешно впечатление.

С огромно облекчение старата жена се осмели да се покаже от убежището си зад гърба на прислужника.

— Искаш да кажеш, че този ронин не е искал да ми стори нищо лошо ли?

— Да ви стори нещо лошо? Не, ни най-малко. Вижте, той даже ви носи кошницата. Не е ли това много мило от негова страна?

— О, извинете ме — помоли монахинята и се поклони дълбоко, като допря чело до молитвената броеница на китката си. Сега вече доста оживена, тя се засмя и се обърна към сина си: — Срамувам се да си призная, но когато за пръв път видях младия човек, ми се стори, че долавям мирис на кръв. Ох, как се уплаших! Цялата настръхнах. Сега разбирам колко съм била глупава.

Прозорливостта на старицата силно изненада Мусаши. Тя сякаш бе проникнала в ума му и без всъщност да съзнава — много ясно прочела какво има там. За изтънчените сетива на тази жена той наистина трябва да е бил ужасяващо, кърваво зрелище.

С напрегнатия си, чувствителен поглед Коецу също трябва да бе забелязал настръхналата като грива коса на Мусаши, която сякаш казваше, че той е готов да нанесе удар при най-малкото предизвикателство. При все това благородникът изглеждаше склонен да потърси неговата добра страна.

— Ако не бързате — каза той, — постойте и си починете малко. Тук е толкова спокойно и тихо. Само като поседя малко и помълча на такова място, и се чувствам освежен и пречистен.

— Ако набера още малко зеленина, мога да ви направя хубава кашица — добави монахинята. — И чай. Или вие не обичате чай?

В присъствието на майката и сина Мусаши се почувства примирен с целия свят. Войнствената му нагласа изчезна, също като на котка, която прибира ноктите си. В такава приятна обстановка му бе трудно да повярва, че е между съвсем непознати. Преди още да се е осъзнал, вече бе свалил сламените си сандали и седнал на килима.

Позволи си да зададе няколко въпроса и узна, че майката, приела монашеското име Мийошу, преди да стане монахиня била добра и вярна съпруга и че синът й наистина е прочутият ценител и майстор на изкуствата. Между бойците със сабя нямаше нито един, достоен за това име, който да не е чувал за Хонами — такава бе славата на семейството като признати съдници по отношение на оръжията.

За Мусаши се оказа трудно да свърже Коецу и майка му с представата, която си бе изградил за възможната външност на такива известни люде. За него те бяха най-обикновени хора, срещнати по случайност в едно пусто поле. Така му се и искаше да бъде, тъй като в противен случай можеше да се стъписа и с държанието си да развали техния излет.

Мийошу донесе чайник за чая и се обърна към сина си:

— На колко години мислиш, че е този момък?

Той хвърли поглед към Мусаши и отвърна:

— Предполагам, на двадесет и пет-двадесет и шест.

Гостът поклати глава.

— Не, само на двайсет и три съм.

— Само двадесет и три! — възкликна Мийошу.

После тя продължи с обичайните въпроси: откъде е родом, живи ли са още родителите му, къде е изучил сабления бой и така нататък.

Говореше с него нежно, като че е неин внук и това извади наяве детското у Мусаши. Речта му стана младежка и непревзета. Свикнал на ред и постоянни упражнения, за да закали себе си като тънко стоманено острие, той въобще не познаваше по-изисканата страна на живота. От думите на старицата по закаленото му тяло се разля топлина.

Мийошу, Коецу, предметите по килима неусетно се сляха с всичко наоколо и станаха като част от природата. Но Мусаши беше твърде нетърпелив и мускулите му — прекалено напрегнати, за да стои дълго време неподвижен. Беше приятно, докато говореха, но щом Мийошу мълчаливо се загледа в чайника и Коецу им обърна гръб, за да продължи с рисуването си, гостът започна да се отегчава. „Какво, запита се той, толкова забавно намират в това да излизат така навън? Пролетта едва е започнала. Още е студено.“

„Щом искат да берат зеленина, защо не почакат, докато се позатопли и наоколо има повече хора? Тогава ще има много цветя и растения. Ако ли пък са искали да се порадват на чайна церемония, защо си дават труда да влачат чайника и чашите чак дотук? Известно и състоятелно семейство като тяхното със сигурност ще има у дома си изискана стая за чай.“

„Да не би заради рисуването?“

Като се загледа в гърба на Коецу, Мусаши откри, че ако се наклони малко настрана, може да види движенията на четката му. Художникът рисуваше единствено линиите на течащата вода и не отделяше очи от тясното поточе, което се виеше през сухата трева. Съсредоточил се бе само върху водата и упорито се опитваше да улови нейното протяжно движение. Най-важното обаче изглежда му убягваше. Без да се спира от това, той продължаваше пак и пак да чертае своите линии.

„Хм, помисли си Мусаши, рисуването явно не е толкова лесно, колкото изглежда.“ За момент скуката му премина и той пленен се загледа в следите от Коецувата четка. Коецу, хрумна му, трябва да се чувства до голяма степен както той, когато застава лице в лице с гола сабя срещу някой противник. В даден миг усеща, че сякаш се разтваря и се слива с природата наоколо — не, думата не е „усеща“, тъй като всяко усещане се изличава в мига, в който неговата сабя прониже противника. Всичко е в този вълшебен миг на преодоляване на самия себе си.

„Коецу още гледа на водата като на свой враг, продължи да разсъждава Мусаши. Ето защо не може да я нарисува. Преди да успее, трябва да се слее в едно с нея.“

Понеже нямаше какво да прави, отегчението му взе да преминава в унес и това го стресна. Не бива да си позволява да се отпусне, дори за миг. Трябва да си тръгва оттук.

— Простете, че ви притесних — обади се той изведнъж и пак се зае да връзва сандалите си.

— О, нима ще си тръгнете така скоро? — попита Мийошу.

Коецу спокойно се извърна и каза:

— Не можете ли да останете още малко? Сега майка ще приготви чая. Допускам, вие сте, който тази сутрин е имал двубой с учителя на дома Йошиока. Малко чай след битката ще ви е от полза, поне така казва господарят Маеда. Също и Иеясу. Чаят е добър за духа. Съмнявам се дали има нещо по-добро от него. По мое мнение действието се ражда от покоя. Останете и да поговорим. Ще дойда при вас.

Значи Коецу знае за двубоя! Може би това не е толкова изненадващо — Рендаиджи не е далеч, само през едно поле оттук. По-интересен е въпросът, защо досега не каза нищо за това. Да не би просто да се отнася към такива неща като към част от друг свят, различен от неговия? Мусаши повторно погледна майката и сина и пак седна на мястото си.

— Щом настоявате — каза той.

— Нямаме много да предложим, но се радваме на присъствието ви при нас — увери го Коецу.

Той сложи капака на мастилницата си и я постави върху рисунките, за да ги задържи да не отлетят встрани. Капакът в ръцете му блещукаше като рояк светулки. Обкован бе изглежда с плътно злато, обложено със сребро и седеф.

Мусаши се приведе да я разгледа. Сега, сложена върху килима, кутийката вече не блестеше така ярко. Видя, че в нея нямаше съвсем нищо, направено да привлича вниманието; хубостта й бе тази на позлатата и цветната живопис в крепостите от периода Момояма, многократно умалени. Нещо в нея загатваше също голяма старинност. Потъмнялата повърхност напомняше за стара слава. От целия предмет лъхаше някакво спокойствие.

— Сам съм я направил — отбеляза скромно Коецу. — Харесва ли ви?

— О, вие и изделия от лак ли можете да правите?

Коецу само се усмихна. Гледаше този младеж, който явно се възхищаваше на човешката сръчност повече, отколкото на красотата на природата и развеселен си мислеше: „В крайна сметка, той не е от столицата.“

Без да съзнава високомерното отношение на Коецу, Мусаши съвсем откровено заяви:

— Наистина е красива.

Не можеше да отдели очи от мастилницата.

— Казах, че съм я правил сам, но всъщност стихотворението отгоре е писано от Коное Нобутада, тъй че може да се каже, че сме я правили заедно.

— За онова семейство Коное, от което произхождат императорските регенти, ли става дума?

— Да. Нобутада е син на предишния регент.

— Съпругът на леля ми от дълги години служи на семейство Коное.

— Как се казва той?

— Мацуо Канаме.

— О, добре познавам Канаме. Виждам се с него всеки път, когато ходя в дома на Коное, а и той идва понякога да ни посети.

— Наистина ли?

— Колко е малък светът, а, майко? Лелята на този младеж е съпруга на Мацуо Канаме.

— Нима?! — възкликна Мийошу.

Тя пристъпи встрани от огъня и постави пред тях съдовете за чая. Не можеше да има съмнение, че безупречно познава чайната церемония. Движенията й бяха изискани и при все това естествени, тънките й ръце се движеха изящно. Даже на седемдесет тя изглеждаше като въплъщение на женското изящество и хубост.

С чувство на силно неудобство Мусаши седна с кръстосани нозе в, както се надяваше, същата стойка като Коецу. За ядене към чая имаше едно просто печиво, наречено манджу от Йодо. То обаче бе изискано поднесено върху зелено листо, каквито не се намираха в околното поле. Мусаши знаеше, че за поднасянето на чая има строго определени правила, също както за използването на сабята, и докато гледаше Мийошу, се възхищаваше на това, как тя ги владее. Сравни я с някой майстор на хладното оръжие и си помисли: „Тя е безупречна! Не оставя място, откъдето да я нападнат.“ Докато старата жена отцеждаше листенцата от чая, той долови у нея същото неземно самообладание, като у някой отличен боец със сабя, готов да нанесе удар. „Това е Пътят, помисли си Мусаши, същината на всяко изкуство. За да бъдеш безупречен в каквото и да било, трябва да владееш този Път.“

Насочи внимание към чаената купичка пред себе си. Сега за първи път му поднасяха да пие по такъв начин и нямаше и най-малка представа какво да прави сега. Купичката го изненада, понеже му напомни нещо, направено от дете по време на игра с пясък. И въпреки това на фона на цвета на тази купичка чаената пяна имаше по-ведър и безметежен вид от самото небе.

Погледна безпомощно към Коецу, който вече бе изял парченцето си и нежно държеше с две ръце купичката, както човек би държал нещо топло в студена нощ. Изпи чая на две-три глътки.

— Господине — обади се колебливо Мусаши, — аз съм само едно неуко момче от село и нищичко не знам за чайната церемония. Дори не съм сигурен как трябва да изпия чая си.

— Мълчете, драги, това е без значение — смъмри го благосклонно Мийошу. — В пиенето на чай не трябва да има нищо превзето или тайнствено. Щом сте от село, пийте го така, както бихте го пили там.

— Няма ли да ви смущавам?

— Не, разбира се. Доброто поведение не е въпрос на правила. То идва първо от сърцето. Нали същото е и при сабления бой?

— Ако се погледне така, да.

— Щом се притеснявате дали пиете както трябва, няма да се насладите на чая. Когато си служите със сабята, не може да позволявате на тялото да се стяга прекалено много. Това ще наруши съзвучието между оръжието и духа ви. Не е ли така?

— Да, госпожо.

Мусаши несъзнателно сведе глава и зачака старата монахиня да продължи с напътствията си.

Тя се засмя леко и звънливо.

— Чуйте ме само! Говоря за сабления бой, от който не разбирам нищо.

— Сега ще си изпия чая — заяви Мусаши с подновена увереност.

Краката му се умориха от тържественото седене и той ги кръстоса пред себе си така, че да му е по-удобно. Бързо пресуши чаената купичка и я остави на място. Чаят беше много горчив. Дори и от учтивост не можеше да се насили да каже, че е бил добър.

— Ще искате ли още една чаша?

— Не, благодаря, това беше съвсем достатъчно.

Какво хубаво намират тези хора в такава горчива течност? Защо продължават така сериозно да разговарят за „простата чистота“ на нейния дъх и всякакви такива неща? Макар да не му се удаваше да разбере това, Мусаши не можеше да се отнася към своя домакин иначе, освен с възхищение. В крайна сметка, реши той, в чая трябва да има нещо повече, отколкото той открива; иначе това питие нямаше да стане център на цял един начин на мислене за изкуството и живота. Нито пък велики мъже като Хидейоши и Иеясу щяха да проявяват такова внимание към чая.

Мусаши си спомни, че Ягю Секишусай бе посветил старините си на Пътя на чая, а Такуан също му беше говорил за достойнствата на тази напитка. Докато гледаше към купичката и бялата покривка под нея, изведнъж си представи белия божур от градината на Секишусай и отново почувства тръпката, която изпита пред него тогава. Сега, необяснимо защо, купичката го поразяваше по същия начин. За миг се зачуди дали не си е поел шумно дъх.

Протегна ръка, вдигна нежно чашата и я постави на коляното си. Очите му светеха, докато я разглеждаше; изпита непознато преди вълнение. Докато изучаваше дъното на съда и следите от лопатката на грънчаря, усети, че тази черти имат същата изразителност като начина, по който Секишусай разряза стеблото на божура. И тази обикновена на вид купичка бе дело на гений. Тя разкриваше някакво тайнствено озарение.

Едва успяваше да си поеме дъх. Не разбираше защо, но сега долавяше силата на майстора-занаятчия. Това го порази безмълвно, но безпогрешно. Беше много по-чувствителен към скритата тук сила, отколкото биха били повечето хора. Потърка чашата с ръка. Изпитваше неохота да загуби досег с нея.

— Коецу — каза, — не разбирам от такива съдове повече, отколкото от чай, но допускам, че тази купичка е направена от много умел грънчар.

— Защо смятате така?

Думите на художника бяха кротки като неговото лице с дружелюбен поглед и правилно оформена уста. Ъгълчетата на очите му слязоха леко надолу и му придадоха строго изражение, но покрай тях се появиха насмешливи бръчици.

— Не знам как да го обясня, но го усещам.

— Какво точно усещате? Кажете ми.

Мусаши се замисли за миг и каза:

— Не мога да го изразя много точно, но в тази остра черта в глината има нещо свръхестествено…

— Х-м-м.

Коецу имаше отношението на истински художник. Нито за миг не допускаше, че останалите хора разбират много от неговото изкуство и бе доста сигурен, че и Мусаши не прави изключение. Устните му се стегнаха.

— И каква е чертата, Мусаши?

— Изключително ясна.

— Това ли е всичко?

— Не, не… по-сложно е от това. В човека, който е направил това, е имало нещо голямо и дръзко.

— Нещо друго?

— Самият грънчар е бил остър като сабя от Сагами. И въпреки това е потопил целия предмет в хубост. Тази купичка изглежда много обикновена, но в нея има някаква възвишеност, някакво царствено превъзходство, като че този човек не е смятал, че другите хора му са изцяло подобни.

— М-м.

— Този, който е направил това, ще е, смятам, човек труден за разбиране. Който и да е той, обаче, ще се обзаложа, че е прочут. Няма ли да ми кажете кой е?

Стиснатите устни на Коецу се разтвориха в усмивка.

— Казва се Коецу. Но това е само нещо, което направих, за да се разтуша.

Мусаши, който не знаеше, че това е било един вид изпит, остана искрено изненадан и впечатлен от това, че Коецу може сам да си прави съдовете. Повече от творческата разностранност на този човек го впечатли обаче духовната възвишеност, скрита зад тази привидно обикновена чаена чаша. Съзнанието за душевната дълбочина на Коецу малко го смути. Бе свикнал да преценява хората според това, как владеят оръжието, но изведнъж осъзна, че мярката му е била твърде къса. Мисълта породи у него смирение — ето още един човек, пред когото трябва да се признае за победен. Въпреки бляскавата победа сутринта, сега не бе нищо повече от един свенлив младеж.

— И вие харесвате глинени съдове, нали? — попита Коецу. — Явно имате добро око за тях.

— Съмнявам се това да е вярно — отвърна скромно Мусаши. — Говорех само, каквото ми хрумваше. Моля, извинете ме, ако съм казал нещо глупаво.

— Е, от вас естествено не би могло да се очаква да знаете много по този въпрос, тъй като за направата само на една добра чаена чаша се иска цял живот опит. Но вие наистина имате усет за красивото, твърде здрав усет. Допускам, че заниманията със сабята са изострили донякъде зрението ви.

В забележката на Коецу имаше изглежда нещо граничещо с възхищение, но като по-възрастен, на него не му се искаше да хвали момчето. Това не само няма да бъде достойно, но може и да го главозамае.

Скоро прислужникът се върна с още зеленина и Мийошу приготви кашата. Докато я разсипваше в плоски чинийки, изглежда също правени от Коецу, сложиха да се загрее един съд с ароматно саке и угощението на открито започна.

Храната след чайната церемония беше прекалено лека и изтънчена за вкуса на Мусаши. Неговото телосложение изискваше нещо по-тежко и с по-силен вкус. При все това, тъй като вече бе разбрал, че има много какво да научи от Коецу и неговата приветлива майка, той старателно се опита да оцени тънкия дъх на сместа от листа.

С течение на времето Мусаши започна неспокойно да оглежда полето. Накрая се обърна към своя домакин и каза:

— Беше ми много приятно, но сега трябва да вървя. Бих искал да остана, но се боя, че хората на моя противник могат да дойдат и да ви създадат безпокойство. Не бих искал да ви въвличам в нищо такова. Надявам се да имам възможността да ви видя отново.

Като стана да го изпрати, Мийошу каза:

— Ако кога да е минавате покрай улица Хонами, в никакъв случай не пропускайте да се отбиете.

— Да, моля ви да дойдете да ни посетите. Можем надълго да си поговорим — допълни Коецу.

Въпреки страховете на Мусаши учениците от Йошиока не се виждаха никъде. След като си взе довиждане, той се спря, за да погледне пак към двамата си нови приятели, седнали на килима. Да, техния свят не е същият. Неговият дълъг и тесен път никога не ще го отведе при Коецувите тихи удоволствия. Мълчаливо тръгна към края на полето с наведена в размисъл глава.

Премного коджировци

В малката пивница в покрайнините на града въздухът бе изпълнен с миризма на горящо дърво и варено. Постройката беше просто една барака — без под, с дъска вместо маса и няколко пръснати наоколо ниски столчета. Навън последните отблясъци на залеза изглеждаха, сякаш някоя далечна сграда се е подпалила и обикалящите над пагодата Тоджи врани приличаха на черна пепел, която се вдига от пламъците.

Край пригодената маса седяха трима-четирима дребни търговци и някакъв монах, а в ъгъла няколко надничари хвърляха облози кой кого ще черпи, като за целта подмятаха една медна монета с прекарана през дупката в средата клечка.

— Този път Йошиока Сеиджуро наистина загази здравата! — заяви единият от търговците. — Поне що се отнася до мен, не бих могъл да съм по-щастлив! Наздраве!

— И аз пия за това! — обади се друг.

— Още саке! — подвикна трети на съдържателя.

Всички пиеха бързо и на равни глътки. Скоро завесата на пивницата пропускаше само съвсем бледа светлина и един от посетителите измуча:

— Не мога да видя дали си вдигам чашата към носа или към устата, толкова е тъмно. Я светнете!

— Чакай малко. Ще се погрижа — отвърна вяло съдържателят.

Скоро от откритата кирпичена пещ заизлизаха пламъци. Колкото по-тъмно ставаше навън, толкова повече червенееше огънят.

— Всеки път като си помисля за това, побеснявам — възмути се първият от мъжете. — Само колко пари ми дължат тия за рибата и дървените въглища! На доста възлиза, да ви кажа. Че вижте само колко им е голямо училището! Бях се зарекъл да си взема парите в края на годината и какво става, като отивам там? Онези бикоглавци от Йошиока препречили входа и заплашват всеки. Да имат наглостта да изхвърлят заемодавците си, честните хора, които години наред са им продавали на вересия!

— Няма полза сега да се вайкаш. Станалото — станало. Освен това след онзи двубой на Рендаиджи те има за какво да плачат, не ние.

— Ох, вече не ме е яд. Получиха си заслуженото.

— Представяте ли си Сеиджуро да се просне почти без да се е бил?!

— Вие видели ли сте го?

— Не, но чувах от един, който е гледал. Мусаши го свалил на земята с един-единствен удар. И при това с дървена сабя. Осакатял е за цял живот, казвам ви.

— Какво ще стане с училището?

— Не върви на добре. Учениците са тръгнали да търсят Мусаши, за да му отмъстят. Ако не го убият, съвсем ще се опозорят. Името Йошиока ще стане символ на срама. А Мусаши е толкова силен, че всички смятат, дето единственият човек, който може да го надвие, е Деншичиро, по-малкият от братята. Търсят го навсякъде.

— Не знаех, че имало и по-малък брат.

— Надали някой и знаеше, но както чувах, той е по-добър със сабята. Бил черната овца на семейството. Никога не си показва носа в училището, освен ако има нужда от пари. Прекарва си цялото време в ядене и пиене, на вересия заради прочутото му име. Цеди пари от хората, които са уважавали баща му.

— Добра двойка са тези. Как така изтъкнат мъж като Йошиока Кемпо се е сдобил с двама такива сина?

— Това само сочи, че не всичко е в кръвта!

До пещта в пиянски унес се беше отпуснал някакъв ронин. Седеше там от доста време и собственикът го бе оставил на мира. Сега обаче го вдигна.

— Моля ви, дръпнете се малко назад, господине — каза той, докато слагаше още подпалки в огъня. — Може да ви се запали кимоното.

Зачервените от сакето очи на Матахачи бавно се отвориха.

— М-м, м-м. Ясно, ясно. Само ме оставете сега.

Тази пивница не беше единственото място, където Матахачи чуваше за двубоя при Рендаиджи. Случката бе на езика на всички и колкото по-известен ставаше Мусаши, толкова по-ужасно започваше да се чувства неговият непрокопсан приятел.

— Я донеси още едно — подвикна той. — Няма нужда да го грееш, само ми го сипи в чашата.

— Добре ли сте, господине? Лицето ви е страшно бледо.

— Това какво ти влиза в работа?! Лицето си е мое, нали така?

Той отново се опря на стената и скръсти ръце.

„В скоро време ще им покажа аз на тях, помисли си. Сабленото изкуство не е единственият път към успеха. Дали ще забогатееш, ще се сдобиеш с някакво звание, ще станеш престъпник — стига да се издигнеш до върха, всичко е в реда на нещата. И Мусаши, и аз сме по на двайсет и три. Не много от онези, които на такава възраст си създават име, свършват добре после. Докато станат на трийсет, вече са стари и грохнали — остарели деца чудо.“

Слухът за двубоя при Рендаиджи стигна до Осака и веднага доведе Матахачи в Киото. Макар да нямаше в ума си някакво ясно намерение, той се почувства така обременен от тържеството на Мусаши, че му се наложи лично да види какво е положението. „Сега той е във възход, мислеше си Матахачи враждебно, но скоро го чака падение. В училището Йошиока има много добри бойци — Десетте майстора на сабята, Деншичиро, още сума други…“ Едва дочакваше деня, когато Мусаши ще бъде настигнат от възмездието. Междувременно неговият собствен късмет обезателно трябваше да се промени.

— Ох, жаден съм! — каза той високо.

Плъзна гърба си нагоре по стената и успя да се изправи. Всички го гледаха как се навежда над едно буре с вода в ъгъла, където почти потопи глава, и отпива няколко грамадни глътки от сложения там черпак. После Матахачи захвърли черпака настрана, дръпна назад завесата пред входа и с клатушкане излезе.

Съдържателят скоро се съвзе от изненадата и се затича след олюляващата се фигура.

— Не сте платили още, господине! — извика той.

— Какво казваш?

Едва се разбираше какво говори Матахачи.

— Струва ми се, забравихте нещо, господине.

— Нищо не съм забравял.

— Говоря за парите за сакето. Ха-ха!

— Тъй ли било?

— Простете, че ви притеснявам.

— Нямам пари.

— Нямате пари ли?

— Да, съвсем никакви нямам. Допреди няколко дена имах, обаче…

— Ще рече, че си седял и си пил… Ах, ти…

— Млък! — След като порови в кимоното си, Матахачи извади кутийката за лекарства на убития самурай и замери с нея човека. — Стига си вдигал такава врява! Аз съм самурай с две саби. Нали виждаш? Не съм паднал толкова ниско да се измъквам, без да съм платил. Това нещо струва повече от сакето, което изпих. Можеш да запазиш остатъка!

Кутийката удари мъжа право в лицето. Той изпищя от болка и покри очите си с ръце. Останалите посетители, които бяха подали лица през процепите на входната завеса, завикаха възмутено. Подобно на много пияници, недоволстваха при вида на някой като тях, който кръшка от сметката си.

— Копелето му!

— Долен измамник!

— Да му дадем урок!

Изтичаха навън и наобиколиха Матахачи.

— Копеле! Плащай! Няма да се измъкнеш така.

— Мошеник! Сигурно всеки път го правиш тоя номер. Щом не можеш да платиш, на бърза ръка ще те обесим!

За да ги уплаши, Матахачи сложи ръка на сабята си.

— Да не мислите, че можете? — озъби им се той. — Добре ще ви дойде. Само опитайте! Знаете ли вие кой съм?

— Знаем какво си — мръсен ронин от сметището, с по-малко достойнство от просяк и повече наглост от крадец!

— Търсите си го! — извика Матахачи, като ги изгледа свирепо и сбърчи ядосано вежди. — Друга песен щяхте да пеете, ако ми знаехте името.

— Името ти ли? Че какво толкова има в него?

— Аз съм Сасаки Коджиро, съученик на Ито Итосай, боец със сабя от школата Чуджо. Трябва да сте чували за мен!

— Не ни разсмивай! Стига с тези измислени имена. Само си плати сега.

Един от мъжете протегна ръка да хване Матахачи, който извика:

— Щом кутийката не стига, ще ви дам малко и от сабята си!

Като изтегли бързо оръжието, той удари ръката на мъжа и направо я отряза.

Другите, като видяха, че са подценявали своя противник, приеха станалото, сякаш е пролята собствената им кръв. Всички се спуснаха бегом в тъмнината.

С тържествуващо изражение на лицето, Матахачи ги предизвика:

— Върнете се, гадове! Ще ви покажа как Коджиро си служи със сабята, когато реши нещо. Хайде, ще ви освободя от главите ви.

Вдигна очи към небето и се изхили, ликуващ от своя успех. Белите му зъби лъснаха в мрака. После настроението му изведнъж се промени. Лицето му потъна в тъга, изглеждаше, сякаш се готви да заплаче. Бутна грубо сабята си обратно в ножницата и тръгна с клатушкане да се отдалечава.

Кутийката на земята блещукаше на звездната светлина. Направена бе от сандалово дърво, обложено с раковина и не изглеждаше много ценна, обаче блясъкът на синия седеф й придаваше нежната хубост на рояк светулки.

От бараката излезе странстващият монах, видя кутийката и я вдигна. Тръгна да си върви, но после се върна и застана под стряхата на пивницата. На мътната светлина от един процеп в стената той внимателно огледа украсата и връвта на предмета. „Хмм, помисли си. Със сигурност е на господаря. Трябва да е била с него, когато го убиха в крепостта Фушими. Да, ето името му, написано на дъното — Тенки.“

Монахът се забърза след Матахачи.

— Сасаки! — извика той. — Сасаки! Коджиро!

Матахачи чу името, но в своето главозамайване не успя този път да го свърже със себе си. Той тръгна с препъване от улица Куджо нагоре по Хорикава.

Монахът го настигна и хвана края на ножницата му.

— Чакайте, Коджиро — каза той. — Чакайте само за малко.

— А? — хлъцна Матахачи. — На мен ли говорите?

— Нали вие сте Сасаки Коджиро?

Погледът на монаха светеше сурово.

Матахачи леко поизтрезня.

— Да, аз съм Коджиро. Това вас какво ви засяга?

— Искам да ви питам нещо.

— Е, какво е то?

— Откъде точно имате тази кутийка?

— Кутийка ли? — попита Матахачи неразбиращо.

— Да. Къде сте я намерил? Само това искам да знам. Как е станала ваше притежание?

Монахът говореше донякъде превзето. Бе още млад, навярно към двадесет и шест годишен и не изглеждаше да е някой от жалките просещи монаси, които скитат от храм на храм и живеят от подаяния. В едната си ръка държеше обла дъбова тояга, дълга повече от шест педи.

— А вие всъщност кой сте? — поиска да узнае Матахачи, на чието лице започваше да се изписва загриженост.

— Това е без значение. Защо само не ми кажете откъде е това?

— От никъде. Мое е, от край време.

— Лъжете! Кажете ми истината.

— Вече ви казах истината.

— Отказвате да си признаете ли?

— Какво да призная? — невинно попита Матахачи.

— Вие не сте Коджиро!

Тоягата в ръката на монаха мигновено разсече въздуха.

Усетът на Матахачи го накара да се дръпне назад, но още бе прекалено пиян, за да действа бързо. Тоягата го удари и той с писък на болка се олюля петнайсет-двайсет педи назад, преди да падне по гръб на земята. Щом стана отново на крака, побягна.

Монахът се спусна след него и след няколко крачки метна дъбовата си тояга. Матахачи я чу да приближава и приведе глава. Оръжието мина покрай ухото му. Той ужасен удвои бързината си.

Щом стигна до падналата си тояга, монахът я вдигна и като се прицели внимателно, пак я хвърли. Матахачи обаче отново приклекна.

Тичайки повече от половин час с пълна скорост, Матахачи подмина улица Рокуджо и наближи Годжо. Накрая реши, че се е отървал от своя преследвач и се спря. Тупна се задъхан по гърдите. „Ужасно оръжие е тая тояга! Човек трябва да внимава напоследък.“

Изтрезнял от студа и горящ от жажда, той се зае да търси някой кладенец. Откри един в долния край на някаква тясна уличка. Изтегли кофата и пи до насита, после я остави на земята и наплиска потното си лице с вода.

„Кой може да е бил този? И какво искаше от мен?“ Веднага щом се почувства наред обаче, го обзе потиснатост. Пред очите му изникна измъченото лице на трупа във Фушими.

Съвестта го мъчеше, задето се възползва от богатството на убития и сега не за първи път се замисли как да изкупи стореното. „Когато имам пари, зарече се, първото, което ще направя, ще е да си платя дълговете. Може, след като постигна успехи, да му поставя възпоменателен камък.“

„Остана ми само свидетелството. Може би трябва да се отърва от него. Ако някой неподходящ човек разбере, че го имам, може да се стигне до неприятности.“ Мушна ръка в кимоното си и докосна свитъка, който, макар това да бе доста неудобно, винаги държеше завит в джоба под обито.

Дори да не успееше да превърне това в голяма сума пари, то можеше да му помогне да стъпи на вълшебното първо стъпало от стълбата на успеха. Горчивият опит с Акакабе Ясома не го излекува от такива блянове.

Свидетелството вече се бе оказало от полза, тъй като Матахачи откри, че като го показва в малки, неизвестни доджота или на доверчиви граждани с желание да изучат саблен бой, може не само да си спечели тяхното уважение, но и да получи безплатна вечеря и място, където да преспи, без дори да е молил за това. Така бе успял да преживява през последните шест месеца.

„Няма защо да го изхвърлям. Какво ми има? Изглежда ставам все по-плашлив. Може би това ми пречи да напредна в света. От сега нататък вече няма да съм такъв! Ще бъда голям и дързък, като Мусаши. Ще им покажа аз!“

Огледа съборетините около кладенеца. Хората, които живеят там, му се сториха за завиждане. Къщите бяха хлътнали под тежестта на струпалите се по покривите им пръст и бурени, но поне даваха подслон. В нерадостно настроение, Матахачи надникна при няколко от семействата там. В един от домовете видя съпруг и съпруга, седнали един срещу друг пред единствения съд, който съдържаше оскъдната им вечеря. Близо до тях, заедно с баба си, стояха синът и дъщерята и вършеха някаква дребна работа.

Въпреки оскъдицата на земни блага, в това семейство имаше някакъв дух на единство — нещо скъпоценно, от което са били лишени дори велики мъже като Хидейоши и Иеясу. Матахачи си помисли, че колкото повече страдат хората от бедността, толкова по-силна става взаимната им привързаност. Дори бедните могат да изпитат радост от това, че са хора.

В пристъп на срам си спомни за сблъсъка, който в Сумийоши го накара ядосан да изостави собствената си майка. „Не биваше да постъпвам така с нея, помисли си. В каквото и да се е провинила, никога няма да има някой, който да ме обича като нея.“

През седмицата, когато бяха заедно и за негово голямо раздразнение ходеха от храм в храм и от светилище на светилище, Осуги безброй пъти му разказа за чудотворната сила на Канон от Кийомидзудера. „Никой бодхисатва не прави по-големи чудеса, уверяваше го тя. По-малко от три седмици след като ходих там да се помоля, Канон ми доведе Такедзо — доведе го право в храма. Знам, че доста нехаеш за вярата, обаче по-добре повярвай в тази Канон.“

Сега си спомни, че в началото на новата година тя имаше намерение да иде в Кийомидзу, за да измоли покровителството на Канон за семейство Хониден. Ето къде трябва да отиде той! Тази нощ няма къде да нощува — може да преспи на терасата и има възможност отново да види майка си.

Щом тръгна по тъмните улици надолу към Годжо, по него с лай се повлече глутница улични псета — за съжаление не от онези, които можеш да накараш да млъкнат, като метнеш по тях един-два камъка. Но той бе свикнал да го лаят и ръмженето и зъбенето на кучетата не го стряскаше.

В Мацубара, една борова горичка близо до улица Годжо, видя около едно от дърветата да се събира друга глутница. Тези, които го придружаваха, се втурнаха да се присъединят към другите. Бяха повече, отколкото можеше да преброи, вдигаха ужасен шум и някои скачаха нависоко, на пет-шест педи по ствола на дървото.

Като напрегна поглед, Матахачи с труд успя да различи някакво момиче, свито от страх на един от клоните. Или поне му се стори, че е момиче.

Размаха юмрук и извика, за да подплаши кучетата. Щом това остана без въздействие, започна да хвърля камъни, но също без полза. Тогава се сети да е чувал, че можеш да подплашиш кучета, като застанеш на четири крака и силно изръмжиш — опита и това. То обаче също не помогна, може би защото животните бяха така много. Мятаха се като риби в мрежа, размахваха опашки, дращеха по кората на дървото и злобно виеха.

Изведнъж му хрумна, че за една жена може да изглежда нелепо млад мъж с две саби да стои на четири крака и да се прави на животно. Изруга и скочи на крака. В следващия миг едно от кучетата излая за последно и падна мъртво. Щом видяха вдигнатата над неговото тяло окървавена сабя на Матахачи, останалите се събраха на куп и замърдаха костеливите си челюсти като морска вълна.

— Още искате, а?

Усетили заплахата от сабята, кучетата се разпръснаха във всички посоки.

— Вие там горе! — извика Матахачи. — Сега може да слезете.

Между боровите иглички се чу лек метален звън.

— Това е Акеми! — възкликна Матахачи и си пое дълбоко дъх. — Акеми, ти ли си?

Обади се наистина гласът на Акеми:

— Кой сте вие?

— Матахачи. Не можеш ли да ме познаеш по гласа?

— Не може да бъде! Матахачи ли казахте?

— Какво правиш там горе? Ти не си от онези, които се плашат от кучета.

— Не съм тук заради кучетата.

— Е, от каквото и да се криеш, сега слез.

Акеми впери поглед от клона в тихия мрак наоколо.

— Матахачи! — извика тревожно тя. — Върви си оттук. Струва ми се, той идва да ме търси.

— Той ли? Кой е този?

— Няма време сега да говорим. Един мъж. В края на миналата година предложи да ми помогне, но се оказа звяр. Първо мислех, че е добър, но после ми стори какви ли не злини. Днес ми се удаде да се измъкна от него.

— Значи не Око те преследва?

— Не, не е майка; един мъж е!

— Може би Гион Тоджи?

— Не ставай смешен. От него точно не ме е страх… О, о, той вече е тук. Ако останеш така, ще ме намери. И ще направи с теб нещо ужасно! Скрий се бързо!

— Да не очакваш от мен да побягна, просто защото се е появил някакъв мъж?

Матахачи остана на мястото си, но запристъпя нерешително. Бе наполовина готов да извърши нещо храбро. Мъж е. Пред него има жена в беда. Искаше му се да изкупи унижението, че стоя на четири крака, за да изплаши кучетата. Колкото повече Акеми го молеше да се скрие, толкова повече му се приискваше да прояви своето мъжество — и пред нея, и пред самия себе си.

— Кой е там?

Думите прозвучаха едновременно от Матахачи и от Коджиро. Последният впери поглед в сабята на Матахачи и в капещата от нея кръв.

— Кой сте вие? — попита той войнствено.

Матахачи продължи да мълчи. Усетил бе страха в гласа на Акеми и сега беше напрегнат. Вторият поглед, който хвърли обаче, го успокои. Непознатият бе висок и добре сложен, но не беше по-възрастен от самия него. По момчешката прическа и по облеклото Матахачи го взе за някой най-обикновен новак в бойното изкуство и погледът му се изпълни с презрение. Монахът доста го уплаши, но сега бе сигурен, че това младо конте не може да му излезе насреща.

„Може ли това да е звярът, който е мъчил Акеми? На мен ми изглежда зелен като кратунка. Още не съм разбрал каква е цялата работа, но щом така я тормози, явно ще трябва да му дам някой друг урок.“

— Кой сте вие? — повтори Коджиро.

Гласът му бе толкова гръмък, че сякаш пропъди мрака наоколо им.

— Аз ли? — отвърна насмешливо Матахачи. — Просто човек съм.

Той преднамерено се ухили.

Кръвта нахлу в лицето на Коджиро.

— Значи нямате име — или може да се срамувате от него?

Предизвикан, но не и уплашен от тези думи, Матахачи го отряза:

— Не виждам смисъл да казвам името си на някакъв непознат, който без друго сигурно не го е и чувал.

— Внимавайте в приказките! — сопна му се Коджиро. — Но да оставим двубоя за по-късно. Сега ще сваля това момиче от дървото и ще го отведа, където му е мястото. Вие само почакайте.

— Я не говори като глупак! Защо мислиш, че ще ти я оставя?

— Че това какво те засяга?

— Майката на това момиче ми беше на времето съпруга и няма да позволя на нея да й се случи нещо лошо. Само да я докоснеш с пръст и те нарязвам на парченца.

— Я, това е интересно. Ти явно се мислиш за самурай, макар че, да ти кажа, от много време не съм виждал кльощав самурай като теб. Но едно нещо трябва да знаеш. Този „Дълъг прът“ на гърба ми и насън плаче, понеже нито веднъж, откакто го получих като семейно наследство, не се е напил както трябва с кръв. Нещо е взел и да ръждясва, та мисля сега да го поизлъскам по мършавото ти тяло. И да не се опитваш да избягаш!

Матахачи, който явно не можеше да усети, че това не са само думи, презрително отвърна:

— Стига си се перчил! Сега е времето да премислиш. Тръгни си, докато още можеш да видиш накъде ти е пътя. Ще ти пожаля живота.

— За теб се отнася това. Но слушай, драги ми човече. Похвали се, че името ти било прекалено достойно, за да го чуват такива като мен. И кое точно, моля, е това прославено име? Възпитанието изисква преди бой да обявиш кой си. Или и ти не знаеш?

— Нямам нищо против да ти кажа, но не се стряскай, като го чуеш.

— Ще се стегна да не падна. Но първо, към коя школа се числиш?

Матахачи реши, че никой, който продължава толкова време да бъбри, не може да е голям майстор на сабята и мнението му за неговия противник падна дори още по-ниско.

— Аз — осведоми той Коджиро, — имам свидетелство от школата Чуджо, която е произлязла от тази на Тода Сейген.

Изненадан, Коджиро опита да не си поеме шумно дъх.

Уверен, че преимуществото е на негова страна, Матахачи реши, че ще е глупаво да отива прекалено далеч. Той повтори въпроса на противника си:

— А сега ще ми кажете ли коя е вашата школа? Така изискват правилата, нали знаете?

— По-късно. И кой точно ви е преподавал в школата Чуджо?

— Канемаки Джисай, разбира се — отвърна Матахачи, без да се замисли. — Че кой друг?

— О? — възкликна Коджиро, сега вече наистина озадачен. — А познавате ли Ито Итосай?

— Естествено.

Матахачи изтълкува въпроса на Коджиро като свидетелство, че разказът му наистина оказва своето въздействие и реши, че младежът със сигурност ще предложи в скоро време да се споразумеят мирно. С намерение да посгъсти боята, добави:

— Вярвам, няма причина да крия познанството си с Ито Итосай. Той беше по-стар мой съученик. Искам да кажа, че и двамата учихме при Канемаки Джисай. Вие защо питате?

Коджиро се направи, че не е чул въпроса.

— Тогава може ли пак да попитам, кой точно сте вие? — поиска да узнае той.

— Аз съм Сасаки Коджиро.

— Я повтори!

— Аз съм Сасаки Коджиро — повтори с много любезен глас Матахачи.

За миг Коджиро млъкна поразен, после изсумтя тихо и по страните му се появиха трапчинки.

Матахачи ядосано го изгледа.

— Защо ме гледате така? Да не би моето име да ви изненадва?

— Трябва да кажа, че да.

— Е, тогава, махайте се! — заповяда заплашително Матахачи и вирна брадичка.

— Ха-ха-ха-ха-ха! О-о! Ха-ха-ха!

Коджиро се хвана за корема, за да не се катурне от смях. Когато най-сетне се овладя, каза:

— Много хора съм срещал по време на пътуванията си, но никога не съм чувал нещо, което да се сравни с това. А сега, Сасаки Коджиро, ще имате ли добрината да ми кажете аз кой съм?

— Откъде мога да знам?

— Но не може да не знаете! Надявам се това да не ви се стори нелюбезно, но просто за да съм сигурен, че съм ви чул правилно, ще повторите ли името си още веднъж?

— Вие уши нямате ли? Аз съм Сасаки Коджиро.

— Аз пък съм…

— Още един човек, предполагам?

— По това спор няма, обаче как се казвам?

— Ти да не ми се присмиваш бе, копеле?

— Не, не, разбира се. Съвсем сериозен съм. Никога в живота си не съм бил по-сериозен. Кажете ми, Коджиро, как ми е името?

— Стига си досаждал. Ти си отговори.

— Добре. Ще се попитам как се казвам и после, с опасност да ви се видя дързък, ще ви кажа името си.

— Хубаво, така да направим.

— Ама да не се стреснете!

— Смахнат!

— Аз съм Сасаки Коджиро, познат също като Ганрю.

— К… какво?

— От прастаро време семейството ми живее в Ивакуни. Името Коджиро съм получил от родителите си. Аз съм също онзи, когото бойците със сабя познават като Ганрю. Е, как е станало да се появят на този свят двама Сасаки Коджиро?

— Значи ти… вие сте…

— Да, и макар по страната да пътуват много хора, вие сте първият с моето име, когото срещам. Определено първият. Не е ли странно съвпадение, че сме тук заедно?

Матахачи бързо се опитваше да измисли нещо.

— Какво има? Вие, струва ми се, треперите.

Матахачи целият се сви.

Коджиро се приближи до него, тупна го по рамото и предложи:

— Хайде да станем приятели.

С мъртвешки бледо лице Матахачи се дръпна рязко настрана и изскимтя.

— Ако се опиташ да бягаш, ще те убия.

Гласът на Коджиро го прониза като копие.

„Дългия прът“ скочи от рамото на Коджиро като сребърен змей. Един удар беше достатъчен. Само с един скок Матахачи мина почти десет педи. Като духнато от листо насекомо той се преметна три пъти във въздуха и се просна в безсъзнание на земята.

Коджиро дори не погледна към него. Дългата три стъпки сабя, още чиста от кръв, се плъзна обратно в ножницата си.

— Акеми! — извика Коджиро. — Слез! Няма повече да правя такива неща, върни се сега с мен в странноприемницата. О, съборих твоя приятел на земята, но не съм го наранил. Слез сега да се погрижиш за него.

Не последва отговор. Без да вижда нищо между тъмните клони, Коджиро се покатери на дървото и откри, че е сам. Акеми отново му бе избягала.

Ветрецът леко подухваше между боровите иглички. Коджиро седна спокойно на клона и се зачуди къде ли може да е отлетяла лястовичката. Просто не успяваше да проумее, защо тя така се бои от него. Не я ли дари с любовта си по най-добрия начин, който може да си представи? Май бе склонен да се съгласи, че такива прояви на привързаност може и да са малко груби, но наистина не разбираше колко по-различни са те от начина, по който останалите хора изразяват любовта си.

Същото беше донякъде и с отношението му към сабления бой. Когато като дете постъпи в училището на Канемаки Джисай, прояви големи способности и го сметнаха за малко чудо. Твърде забележително бе как умее да си служи със сабята. Дори още по-забележителна беше неговата твърдост. Изцяло отказваше да отстъпи пред каквото и да било. Попаднеше ли на по-силен от него противник, ставаше само още по-упорит.

По онова време самата победа беше далеч по-важна от начина, по който е спечелена. Никой не поставяше избора на средства под особено съмнение и упорството, с което Коджиро всячески се съпротивляваше, докато накрая надделее, не се смяташе за нечестна проява. Противниците се оплакваха, че той продължава да ги напада в случаи, когато други биха се признали вече за победени, обаче никой не смяташе това само по себе си недостойно за един мъж.

Веднъж, още като момче, няколко по-големи ученика, които открито презираше, го пребиха до припадък с дървените си саби. Един от нападателите се съжали над него, даде му малко вода и остана при него, докато се съвземе. В този миг Коджиро измъкна дървената сабя на своя благодетел и го би с нея до смърт.

Ако загубеше някой двубой, никога не забравяше за това. Причакваше врага си, докато го свари неподготвен — на някое тъмно място, заспал в леглото си, дори в нужника — и тогава се нахвърляше върху него с пълна сила. Да победиш Коджиро значеше да си създадеш непримирим враг.

Щом стана по-голям, привикна да говори за себе си като за изключително дарование. Това беше повече от самохвалство, тъй като и Джисай, и Итосай го признаваха за вярно. Нямаше нищо измислено и в твърдението, че се е научил как да разсича лястовици по време на полет и си е изработил собствен стил. Това караше хората в околността да го смятат за „магьосник“ — оценка, която той с охота приемаше.

Никой не знаеше как точно се проявява упоритата воля на Коджиро за господство, когато се влюби в някоя жена. Не можеше обаче да има съмнение, че той винаги получава своето. Той самият обаче не виждаше никаква връзка между държанието си като майстор на сабята и като любовник. Не можеше да разбере защо Акеми не го обича, след като той толкова много я харесва.

Докато разсъждаваше над своите сърдечни грижи, Коджиро забеляза под дървото да се движи някаква сянка, която явно не го забелязваше.

— Я, там лежи някакъв човек — възкликна непознатият. — Онзи негодник от пивницата е!

Беше странстващият монах. Той свали торбата от гърба си и отбеляза:

— Не изглежда да е ранен. И тялото му е топло.

Заопипва наоколо и намери връвта под обито на Матахачи. Разпаса я и върза ръцете на младежа зад гърба. После натисна с коляно кръста му и дръпна назад раменете, за да упражни натиска върху слънчевия сплит. Матахачи със сподавен стон дойде на себе си. Монахът го отнесе като някакъв чувал с картофи до едно близко дърво и го подпря на ствола.

— Стани! — каза той рязко и за да не остане неразбран, срита вързания. — На крака!

Матахачи, минал половината път до ада, постепенно се опомни, но още не можеше добре да разбере какво става. Все така зашеметен, той мъчително се изправи.

— Така е добре — заяви монахът. — Само стой така.

И той завърза тялото и краката на Матахачи за дървото.

Този отвори леко очи и издаде вик на изненада.

— И така, измамнико — обърна се към него победителят, — доста те гоних, но сега всичко свърши.

И той бавно се захвана с Матахачи — удари го няколко пъти по челото, от което главата му се тряскаше по ствола.

— Откъде взе кутийката? — запита. — Казвай истината. Веднага!

Матахачи не отговори.

— Значи мислиш, че ще ти се размине, а?

Разярен, монахът сграбчи с два пръста носа на Матахачи и разклати главата му напред и назад.

Матахачи си пое дълбоко въздух и понеже се опита да изговори нещо, монахът го пусна.

— Ще ви кажа — започна пленникът отчаяно. — Ще ви кажа всичко. — Сълзи потекоха от очите му. — И така, миналото лято… — поде той и разказа цялата история, завършвайки с молба за пощада. — Не мога сега да изплатя парите, но ако не ме убиете, обещавам да се трудя и някой ден да ги върна. Ще ви дам писмено обещание, с подпис и печат.

Изповедта подейства на Матахачи, все едно е пуснал гнойта от забрала рана. Сега вече нямаше какво да крие и от какво да се бои. Или така поне си мислеше.

— Това цялата истина ли е? — попита монахът.

— Да.

Матахачи сведе глава в знак на разкаяние.

След няколко минути мълчалив размисъл монахът извади своята къса сабя и я насочи към лицето на пленника, който бързо се извърна настрани и извика:

— Каните се да ме убиете ли?

— Да. Мисля, че ще трябва да умреш.

— Разказах ви всичко съвсем откровено. Върнах ви кутийката. Ще ви дам свидетелството. В скоро време ще върна парите. Кълна се! Защо трябва да ме убивате?

— Вярвам ти, обаче сега съм в трудно положение. Живея в Шимонида, в областта Кодзуке и на времето бях служител на Кусанаги Тенки. Това е самураят, който е бил убит в крепостта Фушими. Макар да съм облечен като монах, всъщност съм самурай. Казвам се Ичиномия Гемпачи.

Матахачи, който се опиваше да се освободи от въжетата и да избяга, не чу всъщност нищо от това.

— Простете ми — продължи да моли той смирено. — Знам, че съм постъпил лошо, но нищо не съм откраднал. Щях да предам всичко на семейството на човека. После… е, свършиха ми парите и знаех, че не бива, обаче взех от неговите. Ще се извиня на всеки, на който ми кажете, обаче моля ви се, не ме убивайте.

— На твоя място не бих се извинявал — отвърна Гемпачи, който изглежда нещо се двоумеше. Поклати тъжно глава и продължи: — Бях във Фушими да проуча какво е станало. Всичко съвпада с твоя разказ. Обаче трябва да занеса на семейството на Тенки нещо, за да ги утеша. И не говоря за пари. Трябва ми нещо, с което да покажа, че отмъщението е изпълнено. Обаче в случая няма убиец — никой не е убил Тенки собственоръчно. Как тогава да взема главата на престъпника?

— А… аз… не съм го убил. Не си мислете погрешни работи.

— Знам, че не си. Обаче семейството и приятелите му не знаят, че той е бил убит от тълпа прости селяни. А и това не е разказ, който ще отговаря на неговото достойнство. Никак не ми се иска да им казвам истината. Затова, макар да ми е жал за тебе, смятам, че ти ще трябва да минеш за извършителя. Ще е от полза, ако доброволно се съгласиш да те убия.

Матахачи се напъна да скъса въжетата и извика:

— Пуснете ме! Не искам да умра.

— Съвсем естествено, че не искаш, но погледни това от другата страна. Ти не можа да платиш за сакето, което изпи. Това значи, че не си способен да отговаряш за себе си. Вместо да гладуваш или да водиш срамно съществуване в този жесток свят, няма ли да е по-добре да почиваш на друго място в мир? Ако те тревожат парите, аз имам малко. С радост ще ги пратя на родителите ти като лепта за погребението. Ако предпочиташ, мога да ги пратя за възпоменателен дар в храма на твоите предци. Уверявам те, че всичко ще бъде съвестно уредено.

— Това е лудост. Не искам пари — искам да живея!… Помощ!

— Обясних ти внимателно всичко. Дали си съгласен или не, боя се, че ще трябва да минеш за убиеца на моя господар. Откажи се, приятелю. Приеми това като предрешено от съдбата.

Той стисна сабята си и отстъпи назад, за да има място да замахне.

— Гемпачи, почакайте! — извика Коджиро. Монахът погледна нагоре и извика:

— Кой е там?

— Сасаки Коджиро.

Гемпачи повтори името бавно и с подозрение. Да не би сега от небето пред него да се спусне още един лъжлив Коджиро? Обаче гласът е прекалено човешки, за да принадлежи на призрак. Отскочи на достатъчно разстояние от дървото и вдигна сабята си.

— Това е нелепо — заяви със смях. — Напоследък изглежда всички почнаха да се казват Сасаки Коджиро. Тук долу има още един — вижда ми се нещо тъжен. А! Сега почвам да разбирам. Вие сте някой от приятелите на този човек, така ли?

— Не, аз съм Коджиро. Вижте, Гемпачи, вие сте готов да ме разсечете на две в мига, в който сляза оттук, нали така?

— Да. Може да вземете със себе си колкото щете лъжливи Коджировци. Ще се погрижа до един за тях.

— Така и трябва. Като ме посечете, ще сте уверен, че не съм бил Коджиро, но ако загинете, ще се уверите, че аз съм истинският Коджиро. Сега слизам и ви предупреждавам, че ако не ме посечете още във въздуха, този „Дълъг прът“ ще ви разреже като стъбло бамбук.

— Чакайте. Спомням си вашия глас отнякъде, а ако „Дългия прът“ е вашата прочута сабя, трябва да сте Коджиро.

— Сега вярвате ли ми?

— Да, но какво правите там горе?

— За това ще говорим по-късно.

Коджиро мина над извърнатото нагоре лице на Гемпачи и скочи на земята зад него сред дъжд от борови иглички. Промяната направо порази монаха. Онзи Коджиро, който си спомняше, че е виждал в училището на Джисай, беше тъмнокож, неловък хлапак; единственото му задължение беше да вади вода и в съответствие с обичта на учителя към простотата, носеше само най-простите дрехи.

Коджиро седна в подножието на дървото и даде знак с ръка на Гемпачи да направи същото. После Гемпачи разказа как Тенки бил погрешно взет за шпионин от Осака, как го пребили с камъни и как свидетелството му попаднало в ръцете на Матахачи. Макар за Коджиро да бе определено забавно да узнае как се е сдобил със съименник, той заяви, че няма да има никаква полза от смъртта на човек, толкова слаб духом, че да започне да се представя за него. Има други начини да бъде наказан Матахачи. Ако Гемпачи се тревожи за семейството или доброто име на Тенки, Коджиро лично ще отиде до Кодзуке и ще се погрижи господарят на Гемпачи да получи признание като храбър и достоен воин. Няма нужда да правят от Матахачи изкупителна жертва.

— Не сте ли съгласен, Гемпачи? — завърши накрая Коджиро.

— Ако се погледне така, мисля, че да.

— Е, тогава се разбрахме. Сега трябва да си вървя, но мисля, че и вие трябва да се връщате в Кодзуке.

— Така ще направя. Тръгвам право за там.

— Да ви кажа право, аз доста бързам. Опитвам се да намеря едно момиче, което твърде изненадващо си тръгна от мен.

— Не забравихте ли нещо?

— Не се сещам какво.

— А свидетелството?

— О, това ли?

Гемпачи бръкна под кимоното на Матахачи и извади свитъка. Матахачи се почувства облекчен и свободен. Сега, когато изглеждаше, че неговият живот ще бъде пощаден, се радваше да се отърве от тази хартия.

— Хмм — отбеляза Гемпачи. — Като си помисля, това произшествие днес вечерта може да е било уредено от духовете на Джисай и Тенки, за да успеем да намерим свидетелството и вие да си го получите.

— Не го искам — отвърна Коджиро.

— Защо? — попита недоверчиво Гемпачи.

— Нямам нужда от него.

— Не ви разбирам.

— Нямам никаква полза от парче хартия като това.

— Що за приказки! Никаква благодарност ли не изпитвате към вашия учител? На Джисай му бяха нужни години да реши дали да ви даде свидетелството. Направи го едва на смъртния си одър. Натовари Тенки да ви го предаде, и вижте какво стана с него. Трябва да ви е срам.

— Каквото е направил Джисай, си е негова работа. Аз си имам свои цели.

— Не се говори така.

— Не ме разбирайте криво.

— Нима ще обидите човека, който ви е учил?

— Естествено, че не, обаче аз не само съм се родил по-надарен от Джисай, но и имам намерение да стигна по-далече от него. Не ми е цел да стана никому неизвестен боец със сабя в някой пущинак.

— Наистина ли мислите така?

— Несъмнено — Коджиро не се смущаваше да разкрие плановете си, колкото и да бяха дръзки те в сравнение с обичайното. — Благодарен съм на Джисай, но ако съм обременен със свидетелство от някакво малко известно селско училище, това ще ми е повече във вреда, отколкото от полза. Ито Итосай прие своето свидетелство, но не продължи да се бие в школата Чуджо. Не след дълго името Ганрю ще стане много прочуто. Както виждате, този документ за мен не значи нищо. Върнете го в Кодзуке и помолете да го запазят в храма заедно със списъците за родените и починалите.

В речта на Коджиро нямаше и следа от скромност или смирение.

Гемпачи го изгледа възмутено.

— Моля, поздравете от мен семейство Кусанаги — продължи учтиво Коджиро. — Скоро ще тръгна на изток и, можете да сте сигурен, ще ги посетя.

След тези думи за сбогом той широко се усмихна.

На Гемпачи тази заключителна любезност му се стори едва ли не като проява на снизхождение. Сериозно се замисли дали да не скастри Коджиро за неблагодарното и безочливо отношение към Джисай, но след миг размисъл реши, че това ще е загуба на време. Отиде до торбата си, сложи в нея свидетелството, късо се сбогува и си тръгна.

След като го изгуби от поглед, Коджиро силно се изсмя.

— Ама се ядоса, а?! Ха-ха-ха-ха! — После се обърна към Матахачи: — А ти какво имаше да кажеш в своя защита, нищожни лъжецо?

Естествено, Матахачи нямаше нищо за казване.

— Отговори ми! Нали признаваш, че си опитвал да се представяш за мен?

— Да.

— Разбрах, че се казваш Матахачи, но как ти е цялото име?

— Хониден Матахачи.

— Ронин ли си?

— Да.

— Ето ти един урок от мен, магаре безгръбначно: нали видя как върнах онова свидетелство? Ако един мъж няма достатъчно гордост да направи това, той нищо няма да постигне сам. А я се виж! Използваш чуждо име, открадваш чуждо свидетелство, печелиш от чужда слава. Може ли нещо да е по-позорно от това? Дано станалото тази вечер да ти е за урок — някоя домашна котка може да си навлече тигрова кожа, обаче си остава котка.

— Занапред много ще внимавам.

— Сега ще се въздържа да те убивам, но смятам да те оставя тук да се освободиш сам, ако успееш.

Някакво внезапно хрумване накара Коджиро да извади кинжала от ножницата си и да се заеме да изрязва кората над главата на Матахачи.

— Имам нужда от нещо за писане — промърмори той.

— В обито ми има кутия с четка и мастилница — обади се услужливо Матахачи.

— Добре! Ще ги взема само за малко.

Взе четката и написа нещо на оголеното преди малко място. После отстъпи назад и се залюбува на делото си. „Този човек, гласеше надписът, е измамник, който под моето име е обикалял околността и е безчинствал. Аз го улових и сега го оставям тук за посмешище на всички. Името и прозвището ми, които принадлежат на мен и никому другиму, са Сасаки Коджиро, Ганрю.“

— Това трябва да стигне — заяви доволно Коджиро.

Вятърът шумеше в тъмната гора като морски прилив. Коджиро си тръгна, замислен за своите големи бъдещи планове и веднага се върна към предишната си задача. Докато подобно на леопард скачаше между дърветата, очите му зловещо светеха.

По-малкият брат

Открай време хората от висок произход се ползваха с възможността да се возят на паланкини, но едва отскоро една опростена разновидност на това носило беше на разположение и за по-простите люде. Последната малко се различаваше от обемиста кошница с ниски стени, закачена на водоравен прът за носене. За да не падне, пътникът здраво трябваше да се държи за вързани отпред и отзад ремъци. Носачите, които отмерено си припяваха, за да вървят в крачка, най-често се отнасяха към своите клиенти като към съвсем обикновен товар. От хората, избрали това средство за придвижване, се искаше да настроят дишането си към стъпката на носачите, особено докато тези тичат.

Паланкинът, който бързо се движеше към боровата горичка на улица Годжо, бе придружен от седем-осем мъже. И носачите, и останалите се бяха запъхтели, сякаш сърцата им ей сега ще изскочат от гърлото.

— На улица Годжо сме.

— Това не е ли Мацубара?

— Не сме далеч оттам.

Макар фенерът, който държаха, да беше украсен със знак, какъвто носят куртизанките в съответния квартал на Осака, пътникът не беше някоя нощна дама.

— Деншичиро! — извика един от придружителите. — Почти стигнахме улица Шиджо.

Деншичиро не го чу — беше заспал и главата му се тръскаше нагоре-надолу като на хартиен тигър. После кошницата силно се наклони и един от носачите протегна ръка, за да задържи пътника да не се прекатури на земята.

Деншичиро отвори големите си очи и се обади:

— Жаден съм. Дайте ми малко саке!

Благодарни за възможността да си починат, носачите свалиха паланкина долу и се заеха да бършат с кърпи лепкавата пот от лицата и гърдите си.

— Не е останало много саке — съобщи един от прислужниците, като подаде на Деншичиро бамбуковия съд.

Този го пресуши на една глътка и се оплака:

— Студено — зъбите ми тракат.

Питието обаче го разбуди достатъчно, за да отбележи:

— Още е тъмно. Трябва много бързо да сме пристигнали.

— На брат ви сигурно му се е сторило много дълго чакане. Толкова е нетърпелив да ви види, че всяка минута му изглежда като година.

— Надявам се да е още жив.

— Лекарят каза, че ще оживее. Обаче е неспокоен и раната му кърви. Може да се окаже опасно.

Деншичиро вдигна една празна манерка към устните си и я обърна с дъното нагоре.

— Мусаши! — възкликна той с отвращение, като хвърли съда настрана. — Да вървим! — изрева. — Бързайте!

Деншичиро, силен пияч, дори по-силен от това боец и силно раздразнителен по нрав, беше почти съвършена противоположност на брат си. Дори докато Кемпо бе още жив, имаше хора, които проявяваха дързостта да заявят, че той е по-способен от баща си. Самият младеж се съгласяваше с такава преценка на неговите дарби. Докато баща им беше жив, двамата братя се упражняваха заедно в доджото и някак успяваха да се спогаждат, но веднага щом Кемпо умря, Деншичиро престана да взима участие в живота на училището и стигна дори дотам да каже на Сеиджуро в лицето, че трябва да се оттегли и да остави всичко, свързано със сабления бой, на него.

Откакто замина миналата година за Исе, се говореше, че прекарвал времето си в безделие из областта Ямато. Едва след злощастието при Рендаиджи бяха пратени хора да го потърсят. При все че не понасяше Сеиджуро, Деншичиро с готовност прие да се върне.

В нетърпението си да стигне до Киото той така здраво пришпори носачите, че трябваше да ги сменя три или четири пъти. Намери обаче време да спира на всяка крайпътна станция, за да си купува саке. Може алкохолът да му бе нужен за успокоение на нервите, тъй като определено беше в състояние на крайна възбуда.

Докато се канеха да поемат отново по пътя, вниманието им бе привлечено от кучешки лай в тъмната гора.

— Какво, мислите, става?

— Просто някаква глутница кучета.

Градът беше пълен с бездомни псета, повечето идваха от по-отдалечените области, където вече нямаше битки, за да им осигуряват припаси от човешко месо.

Деншичиро ядосано подвикна да не се бавят, но един от учениците се обади:

— Чакайте, нещо нередно става там.

— Идете да видите какво е — нареди Деншичиро и след това сам тръгна начело на групата.

След като Коджиро си тръгна, кучетата се върнаха. Бяха се подредили около Матахачи в четири-пет кръга и вдигаха ужасна врява. Стига животните да бяха способни на по-възвишени чувства, човек можеше да си представи, че сега си отмъщават за смъртта на един от своите другари. Много по-вероятно обаче изглеждаше просто да мъчат жертва, за която усещат, че е в състояние на безпомощност. Всички бяха изгладнели като вълци — с хлътнали кореми, щръкнали нагоре като ножове гръбнаци и остри като от точило зъби.

Матахачи се страхуваше от тях много повече, отколкото по-рано от Коджиро и Гемпачи. Неспособен да използва ръцете и краката си за оръжие можеха да му служат само лицето и гласът.

Отначало простодушно се опита да спори с животните, но реши да смени подхода. Започна да вие като някакъв див звяр. Кучетата се подплашиха и малко се отдръпнаха. Обаче носът му протече и въздействието веднага спадна.

След това отвори очи и уста колкото можеше по-широко и се опита да гледа страшно, успявайки някак си да не мига. Сбърчи лице и подаде навън език, чак колкото да допре с него върха на носа си, но това също бързо го изтощи. Прерови ума си и пак прибягна до това да се прави на един от глутницата, който няма нищо против своите другари. Залая и дори си представи, че има опашка и маха с нея.

Воят се засили и най-близките до него кучета почнаха да се зъбят в лицето му и да му облизват краката.

С надеждата да ги укроти с музика, Матахачи запя един прочут откъс от „Повести от Хейке“, като подражаваше на странстващите певци, които припяват историята под съпровода на лютня.

И тъй, императорът-затворник

през пролетта на втората година

реши да види

селската къща на Кенреймонин,

в планините край Охара.

През втория и третия месец

духаше обаче бурен вятър

и студът не се разсейваше,

нито пък белите снегове

по планинските върхове

се топяха.

Със затворени очи и застинало в напрегната гримаса лице Матахачи пееше толкова силно, че почти можеше сам да оглушее.

Песента му още продължаваше, когато появата на Деншичиро и неговите спътници обърна кучетата в бягство.

— Помощ! Спасете ме! — извика Матахачи, без всякакъв опит да запази достойнството си.

— Този съм го виждал в Йомоги — отбеляза един от самураите.

— Да, това е мъжът на Око.

— Мъж ли? Че откъде накъде ще има тя мъж?

— Така е разказала на Тоджи.

Деншичиро, който се съжали над Матахачи, им нареди да спрат с брътвежа и да го освободят.

В отговор на техните въпроси Матахачи скалъпи разказ, от който неговите забележителни лични достойнства ярко изпъкваха, а слабостите му съвсем не личаха. Като се възползва от обстоятелството, че говори с хора на страната на Йошиока, той спомена и името на Мусаши. От детинство били приятели, докато Мусаши не отвлякъл годеницата му и не покрил неговото семейство с неописуем срам. Храбрата майка на Матахачи се е зарекла да не се върне у дома и двамата с нея са решени да открият Мусаши и да го погубят. Дългият му престой в чайната Йомоги се дължал не на някаква лична връзка със съдържателката, като доказателство за това е нейното влюбване в Гион Тоджи.

След това обясни защо е вързан за това дърво. Бил нападнат от шайка разбойници, които обрали парите му. Естествено, не им оказал съпротива — трябва да внимава да не го ранят заради дълга, който има към майка си.

С надеждата, че всичко е хванало вяра, Матахачи завърши:

— Благодаря ви. Струва ми се, че някакво предопределение ни свързва заедно. Ние смятаме за враг един и същи човек, с когото не можем да живеем под едно и също небе. Тази вечер дойдохте тъкмо навреме. Вечно съм ви признателен.

— По вида ви съдя, господине, че трябва да сте Деншичиро. Сигурен съм, че сте намислил да се срещнете с Мусаши. Не мога да кажа кой от нас ще го убие пръв, но се надявам да имаме случай отново да се срещнем.

Не искаше да им дава възможност да задават въпроси и затова бързо додаде:

— Осуги, майка ми, е на поклонение в Кийомидзудера, за да се помоли за успеха ни в битката против Мусаши. Сега съм тръгнал да се срещна с нея. С положителност скоро ще се отбия в дома на улица Шиджо, за да поднеса почитанията си. Междувременно моля да ме извините, че ви задържах, когато толкова бързате.

И той изчезна, като остави своите слушатели да се питат колко истина има в разказаното.

— Кой всъщност е този смешник? — изръмжа Деншичиро и цъкна с език заради времето, което загубиха.

Както каза лекарят, първите няколко дни се оказаха най-тежки. Сега бе четвъртият и от предишната вечер Сеиджуро се чувстваше малко по-добре.

Той бавно отвори очи, като се чудеше ден ли е или нощ. Покритата с хартия лампа до възглавницата му почти бе угаснала. От съседната стая се чуваше хъркане; мъжете, които бдяха над него, бяха заспали.

„Явно още съм жив, помисли си той. Жив и напълно опозорен!“ С треперещи пръсти дръпна юргана над лицето си. „Как мога след всичко да погледна когото и да било в очите?“ Преглътна тежко, за да сподави сълзите си.

— Това е краят — простена. — Краят за мен и за дома Йошиока.

Някакъв петел изкукурига и лампата с припукване угасна. Докато бледата светлина на утрото се прокрадваше в стаята, той пак се върна мислено към онази сутрин при Рендаиджи. Какъв поглед имаше Мусаши! Само споменът за това го караше да потрепери. Трябваше да признае, че не може да се мери с този човек. Защо не хвърли дървената си сабя на земята, не прие поражението и не се опита да спаси поне доброто име на своето семейство?

— Имах прекалено високо мнение за себе си — простена Сеиджуро. — Какво съм направил някога, за да се отлича, освен че съм се родил син на Йошиока Кемпо?

Сега дори той съзнаваше, че ако бе останал начело на Йошиока, часът на този дом рано или късно щеше да удари. След като всичко наоколо се променя, старата школа не може все така да процъфтява.

„Моят двубой с Мусаши ускори провала. Защо не можах да умра там на място? Защо трябва да продължавам да живея?“

Сбърчи вежди. Рамото над отсечената ръка болезнено туптеше.

Само мигове след почукването на предната врата някакъв мъж дойде да събуди самураите в съседната на Сеиджуро стая.

— Деншичиро ли е? — възкликна един стреснат глас.

— Да, дойде си.

Двама от мъжете изтичаха навън да го посрещнат, третият се втурна при Сеиджуро.

— Млади учителю! Добра вест! Деншичиро се връща.

Вдигнаха капаците на прозорците и сложиха една възглавница на пода. След миг иззад шоджито дойде гласът на Деншичиро:

— Брат ми тук ли е?

„Много време мина“, помисли си с тъга Сеиджуро. Макар че поиска да се срещне с Деншичиро, отвратително му бе в сегашното свое състояние да се вижда даже с брат си — особено пък с него. При влизането на Деншичиро, Сеиджуро погледна отпаднало нагоре и неуспешно опита да се усмихне.

Братът заговори почти със задоволство.

— Видя ли? — засмя се той. — Щом загазиш, и твоят брат непрокопсаник идва да ти помогне. Оставих всичко и дойдох колкото можах по-бързо. Спряхме в Осака за храна и после пътувахме цялата нощ. Сега съм тук и може да спреш да се тревожиш. Каквото и да стане, няма да дам на никого с пръст да докосне училището…

— Какво е това? — продължи той грубо, като се обърна към един прислужник, който бе внесъл чай. — Нямам нужда от чай! Идете да приготвите малко саке. И някой да затвори външната врата! Да не сте полудели? Не виждате ли, че на брат ми му е студено?

Седна, наведе се над мангала и мълчаливо впери поглед в лицето на болния.

— Какво бойна стойка зае срещу Мусаши? — попита. — Защо изгуби? Този Миямото Мусаши може да си е спечелил име, обаче не е много повече от прост начинаещ, нали така? Как се остави да те изненада някой така неизвестен като него?

От вратата един от учениците извика Деншичиро по име.

— Е, какво има?

— Сакето е готово.

— Донесете го!

— Сложил съм го в другата стая. Първо ще искате да се изкъпете, нали?

— Не искам да се къпя! Донесете сакето тук.

— Тук до леглото на Младия учител ли?

— Че защо не? Аз не съм го виждал от няколко месеца и сега искам да говоря с него. Не винаги сме били в отлични отношения, но брат в нужда се познава. Ще пия тук с него.

Наля си пълна чаша, после още и още.

— А, хубаво е. Ако беше добре, щях да налея и на теб.

Няколко минути Сеиджуро търпя това, после погледна нагоре и каза:

— Ще имаш ли нещо против да не пиеш тук?

— А?

— Това ме връща към много неприятни спомени.

— О?

— Мисля си за баща ни. Той нямаше да е доволен от това, как ти и аз все сме си угаждали. И каква полза сме имали и двамата от това?

— Какво ти става?

— Може би още не разбираш, но аз, докато лежах тук, имах време да съжалявам за пропиляния си живот.

Деншичиро се изсмя.

— Говори само за себе си! Винаги си бил от неспокойните и чувствителните. Ето защо от теб никога не излезе истински майстор на сабята. Ако искаш да чуеш истината, аз мисля, че е било грешка от твоя страна да предизвикваш на двубой Мусаши. Но всъщност не е от голямо значение дали е щял да бъде Мусаши или някой друг. Войнствеността просто не е в кръвта ти. Нека това поражение ти е за урок, за да забравиш вече за сабления бой. Преди много време ти казах, че трябва да се оттеглиш. Би могъл да продължиш да оглавяваш дома Йошиока и ако някой има намерението да ни предизвика и не можеш да се измъкнеш, аз ще се бия вместо тебе.

— Отсега нататък остави доджото на мен. Ще ти докажа, че мога да му спечеля няколко пъти по-голямо признание, отколкото по времето на баща ни. Стига само да оставиш настрана подозрението си, че се опитвам да ти отнема училището, и ще ти покажа какво мога да направя.

Той наля последния остатък от сакето в чашата си.

— Деншичиро! — извика Сеиджуро.

Опита се да стане от постелята, но не успя дори да отметне завивките. Падна назад, вдигна ръка и стисна брат си за китката.

— Внимавай! — изломоти Деншичиро. — Ще си разлея заради теб пиенето.

Премести чашата в другата си ръка.

— Деншичиро, с радост ще ти отстъпя училището, но ще трябва да заемеш и моето място като глава на дома.

— Добре, щом така искаш.

— Не бива да поемаш така лесно това бреме. По-добре е да поразмислиш. По-скоро… ще закрия училището, отколкото да позволя да допуснеш същите грешки като мен и да донесеш още повече срам на бащиното ни име.

— Не ставай смешен. Аз не съм като теб.

— Обещаваш ли да поправиш начина си на живот?

— Я спри! Ще пия, когато искам — ако за това става дума.

— Не ме е грижа за пиенето ти, стига да не отиваш до крайности. В крайна сметка моята грешка не се дължеше на саке.

— А, ще се обзаложа, че при теб работата е била заради жените. Винаги си ги харесвал прекалено. Като се оправиш, най-добре ще е да се ожениш и да започнеш улегнал живот.

— Не. Отказвам се от сабята, но сега не е време да мисля за съпруга. Има обаче един човек, за когото трябва да направя нещо. Ако мога да съм сигурен, че тя е щастлива, няма да искам нищо повече. Ще съм доволен да живея сам в сламена хижа сред гората.

— Коя е тя?

— Няма значение; това не те засяга. Като самурай смятам, че трябва да не се отказвам и да се опитам да изкупя своите грешки. Но сега ще успея да преглътна гордостта си. Можеш да поемеш училището.

— Така ще направя. Имаш думата ми. Кълна се също, че скоро ще очистя твоето име. Къде точно е сега Мусаши?

— Мусаши ли? — Сеиджуро се задави. — Да не мислиш да се биеш с Мусаши?! Току-що те предупредих да не допускаш същите грешки като мен.

— Че за какво друго бих могъл да мисля? Не си ли пратил за това да ме повикат? Трябва да намерим Мусаши, преди да е избягал. Ако не беше това, какъв смисъл имаше да си идвам така бързо у дома?

— Ти не знаеш за какво говориш — Сеиджуро поклати глава. — Забранявам ти да се биеш с Мусаши!

Гласът на Деншичиро се изпълни с негодувание. Заповедите на неговия по-голям брат винаги го бяха дразнили.

— И защо не?

По бледите страни на Сеиджуро се появи лека руменина.

— Не можеш да победиш! — отвърна той отсечено.

— Кой не може?

Лицето на Деншичиро беше мораво.

— Ти не можеш. Не и срещу Мусаши.

— И защо да не мога?

— Не си достатъчно добър!

— Глупости!

Деншичиро преднамерено избухна в смях, от който раменете му се затресоха. Издърпа ръката си от Сеиджуровата и обърна съда за саке с дъното нагоре.

— Някой да донесе саке! — изрева. — Всичкото се свърши.

Докато един от учениците дойде със саке, Деншичиро вече не бе в стаята и Сеиджуро лежеше по лице под завивките. Когато ученикът го обърна и сложи главата му на възглавницата, той тихо каза:

— Повикайте го да се върне. Искам да му кажа още нещо.

Облекчен, че Младият учител говори разбираемо, мъжът се затича навън да потърси Деншичиро. Намери го да седи на пода на доджото заедно с Уеда Рьохей, Миике Джиродзаемон, Нампо Йоичибей, Отагуро Хьосуке и още няколко от старите ученици.

— Видяхте ли Младия учител? — питаше един от тях.

— А-ха. Тъкмо идвам от стаята му.

— Трябва да се е зарадвал да ви види.

— Не ми се видя много доволен. Преди да вляза при него, много ми се искаше да го видя. Той обаче беше потиснат и ядосан, така че му казах, каквото исках да кажа. Както обикновено се скарахме.

— Спорили сте с него ли? Не е бивало да го правите. Той едва започва да се съвзема от раната.

— Изчакайте да ви разкажа всичко.

Деншичиро и старите ученици приличаха на отдавнашни приятели. Той хвана укоряващия го Рьохей за рамото и го разтърси.

— Чуй какво каза брат ми — започна. — Каза, че не трябвало да се опитвам да очистя името му и да се бия с Мусаши, понеже не съм можел да го победя! А ако ме победят, домът Йошиока щял да бъде съсипан. Каза ми, че ще се оттегли и ще поеме всичкия срам върху себе си. От мен не очаквал друго, освен да заема неговото място и да се постарая да изправя училището отново на крака.

— Разбирам.

— Как така?

Рьохей не отговори.

Докато седяха и мълчаха, ученикът влезе и се обърна към Деншичиро:

— Младият учител ви моли да дойдете пак в неговата стая.

— Какво стана със сакето? — попита рязко Деншичиро и се намръщи.

— Оставих го в стаята на Сеиджуро.

— Е, донеси го тук!

— А брат ви?

— Той ми се вижда нещо прекалено нервен. Прави, каквото ти казах.

Възраженията на другите, че не искали и че сега не било време за пиене, подразниха Деншичиро и той им се сопна:

— Какво става с всички? И вас ли ви е страх от Мусаши?

По лицата им се изписаха стъписване, болка и горчивина. До деня на смъртта си щяха да помнят как един-единствен удар с дървена сабя осакати техния учител и опозори училището. Въпреки това досега не бяха успели да стигнат до съгласие какво да се прави. През последните три дни всеки такъв разговор ги разделяше на два лагера — едни, които настояваха на втори двубой и други, за които и сегашното бе достатъчно лошо. Сега няколко от по-възрастните мъже гледаха на Деншичиро с одобрение, но останалите, в това число и Рьохей, бяха склонни да се съгласят със своя победен учител. За жалост, едно беше Сеиджуро да ги подканва към сдържаност, а съвсем друго — учениците да се съгласят с него, особено в присъствието на буйния му по-малък брат.

Забелязал тази колебливост, Деншичиро обяви:

— Дори брат ми да е ранен, не му подобава да се държи като страхливец. Съвсем като жена! Как искате от мен да го слушам, какво остава пък да се съглася с него?

Сакето бе донесено и той се зае да налее на всекиго по чаша. Сега, когато нещата минаваха в негови ръце, възнамеряваше да ги насочва според вкуса си, като истински мъж.

— Ето какво ще направя — заяви той. — Ще се бия с Мусаши и ще го победя! Няма значение какво говори брат ми. Щом той мисли, че след онова, което е направил, можем да оставим този човек да се измъкне, то нищо чудно, дето е бил победен. Никой от вас да не прави грешката да си мисли, че и аз съм плашлив като него.

— Сега не става дума за способностите ви — обади се Нампо Йоичибей. — Ние всички вярваме в тях, обаче все пак…

— Все пак ли? Какво искаш да кажеш?

— Ами, брат ви изглежда е на мнението, че Мусаши сега не е важен. Не е ли прав? Помислете каква опасност…

— Опасност ли? — изрева Деншичиро.

— Не това исках да кажа. Взимам си думите назад — заговори със запъване Йоичибей.

Но казаното оставаше. Деншичиро скочи на крака, улови го за врата и яростно го блъсна към стената.

— Вън оттук! Страхливец!

— Беше грешка на езика. Не исках да…

— Млък! Вън! Слабаците не са достойни да пият заедно с мен.

Йоичибей пребледня, после мълчаливо се свлече на колене и се обърна с лице към другите.

— Благодаря на всички ви, че ме приемахте толкова време помежду си — каза само той.

Отиде до малкия шинтоистки олтар в дъното на стаята, поклони се и си тръгна.

Без дори да погледне към него, Деншичиро продължи:

— А сега да пием всички заедно. След това ще искам от вас да откриете Мусаши. Съмнявам се вече да е напуснал Киото. Сигурно се шляе из града и се перчи с победата си.

— И още нещо. Ще трябва да посъживим това доджо. Всеки от вас да почне здраво да се упражнява и да се погрижи съучениците му да правят същото. Веднага щом си почина, аз самият започвам с упражненията. И помнете едно. Аз не съм мекушав като брат ми. Искам дори и най-младите да дадат всичко от себе си.

Точно след една седмица един от по-младите ученици нахълта в доджото с новината:

— Открих го!

Верен на своята дума, Деншичиро ден подир ден упорито се упражняваше. Неговата неизтощимост дойде като изненада за учениците. Няколко сега го наблюдаваха как се справя с един от най-опитните от тях, Отагуро, сякаш този е дете.

— Сега спираме — обяви Деншичиро, прибра сабята си и седна в края на площадката за упражнения. — Значи, казваш, си го намерил?

— Да.

Ученикът се приближи и коленичи пред Деншичиро.

— Къде?

— Източно от Джисоин, на улица Хонами. Гостува в дома на Хонами Коецу. Сигурен съм в това, което казвам.

— Странно. Как ли селякът Мусаши се е запознал с човек като Коецу?

— Не зная, но сега е там.

— Добре, да тръгваме да го намерим. Веднага! — ревна Деншичиро и излезе с широки крачки, за да се приготви.

Отагуро и Уеда тръгнаха след него, опитвайки се да го разубедят.

— Ако го изненадате, всичко ще заприлича на обикновена улична свада. Дори да успеем, хората няма да погледнат с добро око.

— Няма значение. Правилата за поведение са за доджото. В истинската битка който печели, печели!

— Истина е, обаче онзи не така победи брат ви. Не смятате ли, че по ще подхожда на един майстор на сабята да му пратите писмо, където да уточните деня и мястото, а след това да го надвиете в открит двубой?

— Хм, може да сте прави. Добре, така ще направим. А дотогава не искам никой от вас да се оставя брат ми да ви обърне против мен. Каквото и да казва Сеиджуро или кой да е друг, аз ще се бия с Мусаши.

— Вече се освободихме от всички, които не бяха съгласни с вас и от неблагодарниците, които сами поискаха да си тръгнат.

— Добре! От това сме само по-силни. Не ни трябват измамници като Гион Тоджи или треперковци като Нампо Йоичибей.

— Да кажем ли на брат ви, преди да пратим писмото?

— Не, вие не! Аз сам ще му кажа.

Щом Деншичиро тръгна към Сеиджуровата стая, останалите се замолиха да няма нов сблъсък между двамата. Досега нито един от братята не бе отстъпил и на педя по въпроса за Мусаши. Щом след време се чу висок говор, учениците побързаха да се заемат с въпроса за времето и мястото на този втори сблъсък с техния смъртен враг.

После проехтя гласът на Деншичиро:

— Уеда! Миике! Отагуро… всички! Елате тук!

Деншичиро стоеше прав по средата на стаята с помръкнал поглед и сълзи в очите. Никой не го бе виждал досега такъв.

— Сега погледнете всички това.

Вдигна едно много дълго писмо и с пресилен гняв изрече:

— Виждате ли какво е направил моят смахнат брат? Искаше да ми каже отново какво мисли, а сега си е отишъл завинаги… Дори не казва за къде е тръгнал.

Майчина любов

— Кой е там? — извика Оцу и остави шиенето си.

Тя плъзна настрана шоджито, което преграждаше терасата, но не видя никого. Настроението й се помрачи. Надяваше се да е Джотаро. Сега имаше нужда от него повече от всякога.

Още един ден на пълна самота. Не можеше да задържи мислите си върху ръкоделието.

Тук, под Кийомидзудера, в подножието на хълма Санен, улиците бяха мръсни, но зад къщите и дюкянчетата имаше бамбукови горички и малки открити ливади, където цъфтяха камелии и бе започнал да пада сливов цвят. Точно тази странноприемница бе особено любима на Осуги. Отсядаше тук всеки път, когато дойдеше в Киото, и стопанинът винаги й предоставяше същата тиха отделна къщичка. Зад постройката имаше група дървета, част от съседната градина; отпред беше засадена зеленчукова леха, зад която се намираше винаги оживената кухня на странноприемницата.

— Оцу! — извика един глас от кухнята. — Време е за обяд. Може ли да ти го донеса сега?

— Обяд ли? — попита Оцу. — Ще ям със старицата, когато се върне.

— Тя каза, че ще се забави до късно. Сигурно няма да я видим до вечерта.

— Не съм гладна.

— Не виждам как издържаш да ядеш толкова малко.

Над двора се стелеше дим от борови съчки, идващ от близките грънчарски пещи. Когато ги запалеха, винаги имаше много пушек. Щом обаче той се разсея, небето бе по-синьо от когато и да било.

От улицата дойде шум от коне и от стъпките и гласовете на тръгналите към храма поклонници. Тъкмо от тези минувачи разказът за победата на Мусаши над Сеиджуро стигна до ушите на Оцу. Лицето на Мусаши изникна пред очите й. „Джотаро трябва да е бил онзи ден при Рендаиджи, помисли си тя. Защо не дойде да ми разкаже?!“

Не можеше да си представи, че момчето я е търсило и не е успяло да я открие. Минаха двайсет дни, а той знаеше, че е отседнала в подножието на хълма Санен. Може да е болен, но и това не й се вярваше много; Джотаро не е от тези, които лесно се разболяват. „Сигурно си играе някъде с хвърчило и се забавлява“, каза си тя и тази мисъл малко я подразни.

А може той да я чака. Не се бе връщала в дома на Карасумару, макар да му обеща, че скоро ще се появи.

Не беше в състояние да отиде където и да е, тъй като й бе забранено да излиза от странноприемницата без позволението на Осуги. Старицата явно бе казала на стопанина и прислугата да я държат под око. Винаги, когато хвърлеше дори поглед към улицата, някой я питаше: „Ще излизаш ли, Оцу?“ Въпросът звучеше невинно, но значението му не й убягваше. При това единственият начин да прати писмо беше да го повери на хората от странноприемницата, на които бе заръчано да задържат всяко съобщение, което тя би се опитала да предаде.

В тази част на града Осуги бе нещо като местна знаменитост и хората лесно можеха да бъдат убедени да изпълняват, каквото тя им каже. Доста от продавачите, носачите и каруцарите я бяха видели как се прояви предишната година, когато отправи в Кийомидзудера предизвикателство към Мусаши. Въпреки цялата й избухливост те се отнасяха към нея с някаква смес от привързаност и страхопочитание.

Докато Оцу правеше пореден опит да съшие наново пътните дрехи на Осуги, разделени по шевовете, за да се изперат по-добре, вън изникна някаква сянка и тя чу непознат глас да казва:

— Чудя се дали съм попаднала на правилното място.

Една млада жена бе влязла по покрития коридор, който идваше от улицата и сега стоеше под сливата между две лехи с лук. Изглеждаше неспокойна и малко притеснена, но явно нямаше охота да се връща.

— Тук странноприемницата ли е? На входа на коридора има един фенер, на който така пише — обърна се тя към Оцу.

Оцу трудно успя да повярва на очите си, толкова болезнен бе внезапно събуденият в нея спомен.

Като си мислеше, че е сбъркала нещо, Акеми колебливо додаде:

— Коя сграда точно е ханът? — После, като се огледа наоколо, забеляза сливовите цветове и възкликна: — Ах, колко са красиви!

Оцу гледаше момичето, без да му отвръща нищо.

Зад ъгъла на странноприемницата бързешком се появи един прислужник, когото някое от момичетата в кухнята бе повикало.

— Входа ли търсите? — попита той.

— Да.

— На ъгъла е, точно вдясно от коридора.

— Ханът право към улицата ли гледа?

— Така е, но стаите са тихи.

— Бих искала някоя, където да мога да влизам и излизам, без хората да ме гледат. Мислех, че тук странноприемницата е по-навътре от улицата. Тази къщичка към нея ли е?

— Да.

— Вижда ми се хубаво и тихо място.

— В главната постройка също имаме много хубави стаи.

— Там изглежда е настанена тази жена, но не може ли и аз да взема някоя стая?

— Ами, има още една госпожа. Боя се, че е възрастна и доста раздразнителна.

— О, за мен няма значение, стига тя да е съгласна.

— Ще трябва да я питам, като се върне. Сега е излязла.

— Може ли дотогава да ми дадете някоя стая да си почина.

— С удоволствие.

Прислужникът поведе Акеми по коридора и остави Оцу със съжалението, че не се възползва от възможността да зададе няколко въпроса. Само ако можеше да се научи да е малко по-дръзка, помисли тя тъжно.

За успокоение на своите ревниви подозрения Оцу упорито уверяваше себе си, че Мусаши не е от мъжете, които биха си губили времето с други жени. От онзи ден нататък обаче увереността й доста намаля. „Тя е имала повече възможности да бъде близо до Мусаши… Сигурно е много по-умна от мен и по-добре знае как да спечели сърцето на един мъж.“

До онзи ден възможността да се появи друга жена никога не бе минавала през ума й. Сега тя горчиво размишляваше над това, което смяташе за свои слабости. „Просто не съм хубава… Не съм и много умна… Нямам нито родители, нито близки, заради които да съм привлекателна за женитба.“ Като се сравняваше с други жени, струваше й се, че голямата надежда на нейния живот е просто нелепо недостижима за нея и е дързост да мечтае, че Мусаши ще бъде неин. Вече не можеше да събере същата смелост, която я накара да се покатери по старото дърво в онази убийствена буря.

„Само да имах помощта на Джотаро!“, жалеше Оцу. Струваше й се дори, че вече се е състарила. „В Шиподжи още имах малко от невинността, която има сега Джотаро. Ето защо успях да освободя Мусаши.“ И тя заплака над ръкоделието си.

— Тук ли си, Оцу? — попита властно Осуги. — Какво правиш там сама в тъмното?

Без момичето да забележи, мракът се бе спуснал.

— О, веднага ще запаля лампа — каза тя виновно, стана и тръгна към задната стаичка.

Осуги влезе, седна и хвърли студен поглед към гърба на Оцу.

Момичето постави лампата до нея и се поклони.

— Трябва да сте изморена. Какво правихте днес?

— Трябва да се сетиш, без да питаш.

— Да ви разтрия ли малко краката?

— Краката ми не са много зле, обаче последните три-четири дни нещо ми се схващат раменете. Сигурно е от времето. Ако искаш, поразтрий ги малко.

В същото време Осуги си мислеше, че само още малко ще трябва да търпи това ужасно момиче, само докато намери Матахачи и го накара да поправи грешката си от миналото.

Оцу коленичи зад нея и се зае с раменете й.

— Много са ви се схванали, а? Трябва да ви боли като дишате.

— Не е като да ми са се запушили дробовете или нещо такова. Но вече остарявам. Някой ден може нещо отведнъж да ме порази и да умра.

— О, това няма да стане. У вас има повече живот, отколкото у повечето млади хора.

— Може и така да е, но помисли си за чичо Гон. Беше толкова жизнен, а после отведнъж всичко свърши. Хората не знаят какво може да им се случи. За едно обаче не може да има съмнение. За да поддържам живеца у себе си, ми стига само да мисля за Мусаши.

— Грешите за Мусаши. Той не е лош човек.

— Да, да, така е — отвърна старицата и леко се навъси. — В крайна сметка той е човекът, когото ти толкова обичаш, че заряза заради него сина ми. Не бива да ти говоря лоши неща за него.

— О, не е това!

— Така ли? Нали обичаш Мусаши повече от Матахачи? Защо не си го признаеш?

Оцу млъкна и старицата продължи:

— Когато намерим Матахачи, ще поговоря с него и ще уредим всичко, както ти поискаш. След това обаче, сигурно ще се втурнеш право при Мусаши и двамата ще злословите за нас до края на дните ни.

— Защо мислите така? Аз не съм такъв човек. Не съм забравила колко много направихте на времето за мен.

— Как само говорите днешните млади момичета! Не знам как успявате да сте толкова трогателни. Аз самата съм искрена жена. Не мога да крия чувствата си зад сума ти умни приказки. Знай, че ако се омъжиш за Мусаши, ще си мой враг. Ха-ха-ха! Трябва да ти е досадно да ми разтриваш раменете.

Момичето не отговори.

— За какво плачеш?

— Не плача.

— А какво е това, което ми капе по врата?

— Простете. Не можах да се сдържа.

— Стига! Все едно ме е полазила буболечка. Стига си жалила за Мусаши и давай малко по-силно!

В градината се появи някаква светлина. Оцу си помисли, че трябва да е прислужницата, която обикновено им носеше по това време вечерята, но се оказа, че е един свещеник.

— Моля за извинение — каза той, като стъпи на терасата. — Това ли е стаята на вдовицата Хониден? А, ето ви и вас.

Фенерът, който носеше, беше надписан: „Кийомидзудера на връх Отова“.

— Сега нека ви обясня — започна той. — Аз съм свещеник в Шиандо, горе на хълма. — Сложи фенера на земята и извади от кимоното си писмо. — Тази вечер, тъкмо преди залез-слънце, някакъв млад ронин, не знам кой беше, дойде в храма и попита дали там не идвала да се моли една възрастна госпожа от Мимасака. Казах му, че не, но от време на време при нас идва една набожна жена, която отговаря на неговото описание. Той помоли за четка и написа това писмо. Помоли ме да го предам на госпожата, когато дойде следващия път. Чух, че сте отседнала тук и тъй като и бездруго отивам към улица Годжо, се отбих да ви го предам.

— Много любезно от ваша страна — отвърна сърдечно Осуги.

Тя предложи на монаха възглавница, но той веднага си тръгна.

„Сега какво?“, помисли си старицата. Разтвори писмото и докато го четеше, цветът на лицето й се промени.

— Оцу — повика тя.

— Да, какво има? — отвърна от задната стая момичето.

— Няма нужда да правиш чай. Той вече си тръгна.

— Така ли? Но защо тогава вие не го изпиете?

— Как смееш да ми поднасяш чая, който си приготвила за него? Аз да не съм отходен канал?! Забрави за тоя чай и се обличай!

— Излизаме ли?

— Да. Тази вечер ще направим уговорката, на която се надяваш.

— О, значи писмото е от Матахачи.

— Това не те засяга.

— Много добре. Ще ида да помоля да ни донесат вечерята сега.

— Не си ли яла още?

— Не, чаках да се върнете.

— Все глупости правиш. Аз ядох навън. Е, вземи си малко ориз и туршия, но побързай!

Преди Оцу да тръгне за кухнята, старицата добави:

— Довечера в планината ще е студено. Ти заши ли ми наметалото?

— Имам още малко работа по кимоното ви.

— Не казах кимоно, а наметало. Оставих ти и него да го направиш. И изпрала ли си ми чорапите? Връзките на сандалите ми са се разтегнали. Поръчай да донесат нови.

Нареждането дойде така бързо, че на Оцу не й остана време да отговори, какво остава да го изпълни. Въпреки това се чувстваше безсилна да се възпротиви. Сърцето й сякаш се свиваше от страх и трепет пред старата фурия.

Не можеше да става и дума да се нахрани. След няколко минути Осуги обяви, че е готова за излизане.

Оцу остави чифт нови сандали на края на терасата и каза:

— Вие вървете. Аз ще ви настигна.

— Взела ли си фенер?

— Не…

— Тъпачка! Да не си очаквала от мен да се препъвам по склона без светлина? Иди да вземеш един на заем от странноприемницата.

— Простете. Не се сетих.

Оцу искаше да разбере къде отиват, обаче не попита, понеже знаеше, че ще предизвика гнева на Осуги. Донесе фенера и мълчаливо тръгна първа нагоре по хълма. Въпреки цялата караница се чувстваше бодра. Писмото трябва да е от Матахачи, а това означава, че тази вечер въпросът, който от толкова години я мъчи, ще бъде разрешен. „Веднага щом уредим всичко, помисли си, ще отида в дома на Карасумару. Трябва да се видя с Джотаро.“

Пътят нагоре не беше лесен. Трябваше да вървят внимателно, за да избягват падналите камъни и дупките по пътеката. В нощната тишина шумът на водопада се чуваше по-силно, отколкото през деня.

След време Осуги се обади:

— Сигурна съм, че това е свещеното място на бога на планината. А, ето я и табелата: „Череша на планинския бог“.

— Матахачи! — извика тя в тъмното. — Матахачи! Тук съм.

Треперещият глас и преливащото от майчинско чувство изражение на лицето поразиха Оцу. Никога не бе очаквала да види Осуги така разтревожена за сина си.

— Пази фенера да не изгасне! — сопна й се старицата.

— Ще внимавам — отвърна прилежно Оцу.

Старата жена промърмори под носа си:

— Няма го. Просто го няма тук.

Вече бе обиколила светилището, но го направи още веднъж.

— В писмото ми казва да дойда при храма на планинския бог.

— За тази вечер ли пише?

— Не пише нито за днес, нито за утре или за друго определено време. Питам се дали това момче някога ще порасне. Не виждам защо не можеше да дойде в странноприемницата, но май му е неудобно заради това, което стана в Осака.

— Шшт! — дръпна я Оцу за ръкава. — Това може да е той. Някой се качва по хълма.

— Синко, ти ли си това? — извика Осуги.

Мъжът подмина, без дори да ги погледне и тръгна право към задната част на малкия храм. След малко се върна, спря се до тях и нахално загледа Оцу в лицето. Когато мина първия път, тя не го позна, но сега се сети кой е — самураят, който на Нова година седеше под моста.

— Вие двете сега ли се качихте на хълма? — попита Коджиро.

Въпросът дойде така неочаквано, че нито Оцу, нито Осуги успяха да отвърнат. Изненадата им само се засили от вида на шарените дрехи на Коджиро.

Той насочи пръст в лицето на Оцу и продължи:

— Търся едно момиче някъде на твоята възраст. Казва се Акеми. Малко е по-дребна от теб и лицето й е по-валчесто. Възпитана е в чайна и се държи чудато за възрастта си. Някоя от вас виждала ли я е наоколо?

Двете поклатиха мълчаливо глави.

— Много необичайно. Един човек ми каза, че я виждали в околността. Сигурен бях, че е нощувала в някоя от залите на този храм.

Обръщаше им толкова малко внимание, че изглеждаше да говори на себе си. Промърмори още нещо и после си тръгна.

Осуги цъкна с език.

— Още един нехранимайко. Има две саби, значи явно е самурай, обаче видя ли го как е облечен? И тръгнал да търси някаква жена по това време на нощта! Е, явно видя, че не е някоя от нас двете.

Макар да не спомена това на Осуги, Оцу имаше силно подозрение, че търсеното от мъжа момиче е това, което влезе същия следобед в странноприемницата. Каква ли може да е връзката между Мусаши и момичето, между момичето и мъжа?

— Да се връщаме — каза Осуги със смес от разочарование и примирение в гласа.

Пред Хонгандо, където на времето Осуги се бе сблъскала с Мусаши, те пак попаднаха на Коджиро. Изгледаха се взаимно, но не си размениха и дума. Осуги го проследи с поглед, докато се качваше нагоре към Шиандо, после се извърна и тръгна право надолу по склона на хълма Санен.

— Очите на този човек ме плашат — промърмори си тя, — също като тези на Мусаши.

В същия миг погледът й улови някакво бегло раздвижване и преведените й рамене рязко потръпнаха.

— У-у-у! — изви тя като кукумявка.

Иззад един голям кедър някаква ръка й махна да се приближи.

— Матахачи! — прошепна си Осуги, която реши, че е много трогателно, дето той не иска да бъде видян от никой друг, освен от нея.

Тя извика на Оцу, която вече се бе отдалечила на петдесет-шестдесет крачки по-надолу по склона:

— Оцу, продължавай напред. Обаче да не отидеш много надалеч. Чакай ме на онова място, дето му казват Чиримадзука. Ще дойда при теб след няколко минути.

— Добре — отвърна момичето.

— И да не изчезнеш някъде! Държа те под око. Няма смисъл да се опитваш да бягаш.

След това Осуги бързо изтича до дървото.

— Ти си, нали, Матахачи?

— Да, майко.

Ръцете му се протегнаха в тъмното и стиснаха нейните, сякаш от години е чакал да я види.

— Какво правиш зад това дърво? Боже, ръцете ти са студени като лед!

Загрижеността й почти я докара до сълзи.

— Трябваше да се скрия — обясни Матахачи и замърда неспокойно очи. — Този човек, който мина оттук преди малко — нали го видя?

— Мъжът с дългата сабя на гърба ли?

— Да.

— Познаваш ли го?

— Може да се каже. Това е Сасаки Коджиро.

— Какво?! Мислех, че ти си Сасаки Коджиро.

— А?

— В Осака ми показа свидетелството си и това беше името, което стоеше на него. Нали каза, че това е новото ти име?

— Така ли съм казал? Ами, не е било истина… Днес, докато се качвах насам, зърнах Коджиро. Преди два дни доста си изпатих от него, затова се крия, за да съм му далеч от погледа. Ако се върне насам, може да я загазя.

Осуги остана толкова стресната, че не знаеше какво да каже. Забеляза обаче, че Матахачи сега е по-слаб отпреди. Това и притесненото му положение само засилиха любовта й към него — поне точно в този момент.

— Всичко това е без значение — рече тя с вид, който показваше, че не желае да слуша подробностите. — Кажи, сине, знаеше ли, че чичо Гон умря?

— Чичо Гон?…

— Да, чичо Гон. Умря на брега при Сумийоши, веднага след като ти си тръгна от нас.

— Не знаех.

— Е, така стана. Въпросът е дали разбираш защо той умря така и защо аз дори на тази възраст продължавам това дълго и тъжно странстване?

— Да, всичко ми се е запечатало в ума, откакто онази нощ в Осака ти… ми напомни моите недостатъци.

— Значи си спомняш, нали? Е, имам за теб новина, от която ще си доволен.

— Каква е?

— Става дума за Оцу.

— О! Значи това е било момичето с теб.

Матахачи тръгна да я заобиколи, но Осуги се изпречи на пътя му и с укор го попита:

— Къде мислиш, че отиваш?

— Щом това е била Оцу, искам да я видя. Много време мина.

Осуги кимна.

— Доведох я тук, за да можеш да я видиш. Но ще имаш ли нещо против да кажеш на майка си какво точно си намислил да правиш?

— Ще й кажа, че съжалявам, че съм се отнесъл много лошо с нея и че се надявам да ми прости.

— И после?

— После… ами, после ще й кажа, че никога повече няма да допускам такава грешка. И ти й кажи това заради мен, мамо.

— А след това?

— След това ще си бъде съвсем като преди.

— Кое точно?

— Става дума за мен и Оцу. Искам да се сдобря с нея. Искам да се оженим. Мамо, мислиш ли, че тя още…

— Глупак такъв!

Осуги шумно зашлеви сина си.

Той се олюля назад и сложи ръка на пламналата си буза.

— З-защо, майко, какво е станало? — изпелтечи.

— Нали току-що ме увери, че никога няма да забравиш каквото ти казах в Осака? — изръмжа Осуги, по-ядосана, отколкото е бе виждал когато и да било.

Главата на Матахачи клюмна.

— Казвала ли съм ти някога и с една дума да се извиняваш на тази нещастна кучка? Как изобщо може да молиш за прошка това чудовище, след като тя те изостави и тръгна с друг мъж? Ще я видиш, това е ясно, но няма да има никакво извинение! А сега ме слушай!

Осуги го хвана с две ръце за яката и го разтресе. Главата на Матахачи заподскача. Той затвори очи и кротко изслуша дълга поредица от гневни напътствия.

— Какво? — кресна накрая Осуги. — Плачеш ли? Да не би още да обичаш тази уличница, че и да плачеш за нея? Ако е така, значи не си ми син!

Блъсна го на земята и падна заедно с него. Няколко минути и двамата останаха така да седят и да плачат.

Омразата на Осуги обаче не можеше дълго да стои скрита. Накрая тя се изправи и каза:

— Сега трябва сам да вземеш решение. Аз може да не живея още дълго. А когато умра, дори и да искаш, няма да можеш като сега да говориш с мене. Помисли, Матахачи. Оцу не е единственото момиче на този свят. — Гласът й стана по-спокоен. — Не бива да се оставяш да изпитваш привързаност към човек, който е постъпил като нея. Намери си някое момиче да ти хареса и аз ще ти я взема за жена, дори сто пъти да трябва да ходя при родителите й — дори това да ме изтощи така, че да умра.

Матахачи продължи да мълчи мрачно.

— Заради семейното име на Хониден трябва да забравиш Оцу. Каквото и да си мислиш, за нашето семейство тя е неприемлива. Ако не можеш без нея, то отрежи тази стара глава от раменете ми. После можеш да правиш каквото искаш. Но докато аз съм жива…

— Спри, майко!

Силата на гласа му я накара да изтръпне.

— И имаш наглостта да ми викаш?

— Кажи ми само това — жената, за която се оженя, твоя съпруга ли ще бъде или моя?

— Ама че глупав въпрос!

— Защо не мога да си я избера сам?

— Хайде сега. Все като упорит хлапак говориш. На колко години мислиш си? Вече не си дете, или забрави?

— Обаче… добре, дори да си ми майка, ти искаш от мен прекалено много. Не е честно.

Често стигаха до такива разпри, които започваха със сблъсък и завършваха със сплитане на рогата в непримирим двубой. Взаимното разбирателство изчезваше, преди въобще да е имало възможност да се прояви.

— Не е честно ли? — изсъска Осуги. — Ти чий син мислиш си? От чий корем си излязъл?

— За това въобще да не говорим. Искам да се оженя за Оцу! Нея обичам!

Матахачи не можеше да издържи гневния поглед на майка си и каза това, обърнат към небето.

— Мислиш ли това, което говориш, сине?

Осуги изтегли своята къса сабя и я насочи към гърлото си.

— Майко, какво правиш?

— Стига ми толкова. Не се опитвай да ме спираш! Само бъди добър да ми нанесеш последния удар.

— Не постъпвай така с мен! Аз съм ти син! Не мога да стоя така и да те оставя да направиш такова нещо!

— Добре. Ще се откажеш ли от Оцу — още сега?

— Щом си искала това от мен, защо я водиш тук? Защо ме изкушаваш, като ми я показваш? Не те разбирам.

— Е, много просто щеше да е аз да я убия, но тя измени на тебе. Като твоя майка сметнах, че трябва да оставя теб да изпълниш наказанието й. Струва ми се, трябва да си ми благодарен за това.

— Очакваш да убия Оцу ли?

— А ти не искаш ли? Ако не, кажи си! Решавай веднага!

— Обаче… но, майко…

— Значи още не можеш да я забравиш, а? Е, след като е така, значи не си ми син и аз не съм ти майка. Щом не можеш да отрежеш главата на тази кучка, отрежи поне моята! Моля те, само един удар.

Децата, замисли се Матахачи, по начало създават грижи на родителите си, обаче понякога става и обратното. Осуги не се опитваше просто да го сплаши, а го поставяше в най-трудното положение през целия му живот. Дивият й поглед го разтърси до дъното на душата.

— Майко, спри! Не прави това! Добре, ще направя, както искаш. Ще забравя Оцу!

— Само това ли?

— Ще я накажа. Обещавам да я накажа с тези ръце.

— И ще я убиеш ли?

— А-а, да, ще я убия.

Тържествуваща, Осуги избухна в радостни сълзи. Тя остави сабята и силно стисна ръката на своя син.

— Много добре! Сега говориш като бъдещ глава на дома Хониден. Предците ти ще се гордеят с теб.

— Така ли мислиш наистина?

— Върви и го направи сега! Оцу чака долу при Чиримадзука. Бързай!

— М-м.

— Ще напишем писмо, което да пратим в Шиподжи заедно с главата й. Така всички в селото ще знаят, че срамът ни е наполовина намален. А щом Мусаши научи, че е мъртва, гордостта ще го накара сам да дойде при нас. Чудесно!… Побързай, Матахачи!

— Нали ще ме чакаш тук?

— Не. Ще дойда с теб, обаче няма да се показвам. Ако ме види, Оцу ще почне да хленчи, че не съм била устояла на обещанието си. Ще стане малко неудобно.

— Тя е само една беззащитна жена — каза Матахачи, докато бавно ставаше на крака. — Не е трудно да се справи човек с нея. Защо по-добре не ме почакаш тук? Ще ти донеса главата й. Няма за какво да се тревожиш. Няма да й дам да се измъкне.

— Е, всичко става. Може да е само една жена, но като види острието на сабята, ще почне да се брани.

— Стига си се тревожила. Това не е нищо.

Матахачи се стегна и тръгна надолу по хълма, следван от майка си, с неспокойно изражение на лицето й.

— И помни — каза му тя, — бъди нащрек!

— Ти още ли вървиш след мен? Мислех, че ще се скриеш.

— Чиримадзука е по-надолу.

— Знам, майко! Ако държиш да дойдеш, върви сама. Аз ще чакам тук.

— А ти защо изоставаш?

— Тя е човек все пак. Трудно ми е да я нападна, когато ми се струва, че е все едно да убия беззащитно коте.

— Мога да те разбера. Колкото и да е била невярна, все пак ти беше годеница. Добре, щом не искаш да гледам, върви сам. Аз оставам тук.

Той тръгна мълчаливо надолу.

Първата мисъл на Оцу беше да избяга, но ако го направеше, цялото й търпение през последните двадесет дни щеше да се окаже напразно. Реши да потърпи още малко. За да убие времето, си мислеше първо за Мусаши, след това за Джотаро. Любовта към Мусаши запали милиони ярки звезди в сърцето й. Като в сън броеше множеството свои надежди за бъдещето и си припомняше клетвите, които той й бе дал — в прохода Накаяма, после на моста Ханада. Дори да минат много години, тя с цялото си сърце вярваше, че той не би могъл да й измени.

След това се яви образът на Акеми, за да помрачи надеждите и да събуди безпокойство. Но само за миг. Страховете й пред това момиче бяха незначителни в сравнение с безграничната вяра в Мусаши. Спомни си също думите на Такуан, че е достойна за съжаление, но за нея те бяха без смисъл. Как може той да гледа така на нейната постоянно обновяваща се радост?

Дори и сега, докато чакаше на това тъмно и самотно място човек, когото не искаше да види, блажените й мечти за бъдещето правеха страданието поносимо.

— Оцу!

— Кой?… — отвърна тя.

— Хониден Матахачи.

— Матахачи?

Тя затаи дъх.

— Забравила ли си гласа ми?

— Не, сега го познах. Видя ли се с майка си?

— Да, тя сега ме чака. Ти не си се променила, а? Изглеждаш точно като на времето в Мимасака.

— Къде си? Толкова е тъмно, че не мога да те видя.

— Може ли да се приближа? Стоя ето тук. Така ме е срам да те погледна в лицето. Ти за какво си мислеше?

— О, за нищо, нищо определено.

— За мен ли си мислеше? Не е минал и ден, без да мисля за теб.

Той бавно се приближи към нея и Оцу изпита някакво безпокойство.

— Майка ти всичко ли ти обясни, Матахачи?

— Аха.

— Щом си чул всичко — продължи Оцу с огромно облекчение, — значи разбираш какво чувствам. Искам да те помоля да видиш нещата от моя страна. Хайде да забравим миналото. Никой не е искал да стане така.

— Хайде, Оцу, не бъди такава.

Матахачи поклати глава. Макар да нямаше и представа какво е говорила майка му на Оцу, бе съвсем сигурен, че е било нещо, с което да я заблуди.

— Боли ме, като говорим за миналото. Трудно ми е да стоя пред тебе с вдигната глава. Ако беше възможно, небето ми е свидетел, че с радост щях да забравя това. Но има нещо, заради което не мога да понеса мисълта да се откажа от теб.

— Бъди разумен, Матахачи. Между нашите две сърца няма нищо. Разделя ни дълбока долина.

— Истина е. И през тази долина тече вода повече от пет години.

— Точно така. Тези години никога няма да се върнат. Няма как да си върнем старите чувства.

— О, не! Има как! Има!

— Не, те изчезнаха завинаги.

Матахачи впери поглед в нея, зашеметен от студенината на лицето и резкия й глас. Питаше се това ли е момичето, което, щом се реши да разкрие чувствата си, заприличваше на светлината на пролетно слънце. Сега имаше усещането, че докосва парче снежнобял алабастър. Къде е била скрита в миналото тази твърдост?

Спомни си терасата на Шиподжи и как тя седеше на нея с влажни, замечтани очи, често по половин ден или повече, и гледаше мълчаливо в празното, сякаш вижда в облаците майка и баща, братя и сестри.

Приближи се още и така боязливо, сякаш посяга през тръните да откъсне някоя бяла розова пъпка, прошепна:

— Нека опитаме отново, Оцу. Няма начин да върнем назад тези пет години, но да започнем сега отначало, само двамата.

— Матахачи, ти да не си въобразяваш нещо? — отвърна безучастно момичето. — Аз не говорех за това колко време е минало, а за бездната, която разделя сега сърцата и живота ни.

— Знам. Искам да кажа, че ако започнем сега, аз ще спечеля наново любовта ти. Може и да не бива да говоря така, но грешката, която направих, не можеше ли да бъде допусната от почти всеки друг младеж?

— Говори ми, щом искаш, но аз никога няма да се доверя на думите ти.

— Оцу, аз знам, че сбърках! Мъж съм, но ето, че се извинявам на една жена. Не разбираш ли колко е трудно това за мен?

— Стига! Щом си мъж, трябва да се държиш като такъв.

— Но за мен няма нищо по-важно на този свят. Ако поискаш, ще падна на колене и ще моля за прошка. Ще ти се закълна. Ще се закълна във всичко, каквото поискаш.

— Не ме е грижа какво ще направиш!

— Моля те, не се ядосвай. Виж, на това място не можем да говорим. Да идем някъде другаде.

— Не.

— Не искам майка ми да ни намери. Хайде, да вървим. Не мога да те убия. Въобще не мога!

Той я хвана за ръка, но тя се дръпна.

— Не ме докосвай! — извика сърдито. — Предпочитам да ме убият, вместо да прекарам живота си с теб!

— Не искаш ли да дойдеш с мен?

— Не, не, не.

— Това последна дума ли е?

— Да!

— Значи ли това, че още си влюбена в Мусаши?

— Да, обичам го. Ще го обичам през целия този живот и през следващия.

Тялото на Матахачи потрепери.

— Не бива да се говори така, Оцу.

— Майка ти вече знае. Обеща да ти каже. Обеща също да обсъдим всичко заедно и да скъсаме с миналото.

— Разбирам. И Мусаши, предполагам, ти е наредил да ме намериш и да ми кажеш това. Така ли стана?

— Не, не е така! Няма нужда Мусаши да ми казва какво да правя.

— Знаеш ли, аз също имам гордост. Всички мъже имат. Щом се отнасяш така към мен…

— Какво правиш? — извика Оцу.

— Аз съм мъж точно колкото Мусаши и дори това да ми отнеме цял живот, няма да те дам на него. Няма да позволя, чуваш ли? Няма да позволя!

— И кой всъщност си ти, че да позволяваш?

— Няма да ти дам да се омъжиш за Мусаши! Помни, Оцу, ти беше сгодена не за него.

— Надали точно ти може да отваряш дума за това.

— Напротив! Ти ми беше обещана за невеста. Ако не дам съгласието си, не можеш да се омъжиш за никого.

— Ти си страхливец, Матахачи! Жал ми е за теб. Как е възможно така да се унижаваш? Преди много време получих писма от тебе и някаква жена на име Око, с които разваляхте годежа ни.

— Нищо не знам за това. Не съм пращал никакво писмо. Око трябва да го е написала сама.

— Не е истина. Едното писмо беше с твоя почерк и в него казваше, че трябва да те забравя и да си намеря някой друг.

— Къде е писмото? Покажи ми го.

— Вече не го пазя. Щом го прочете, Такуан се изсмя, избърса си носа с него и го хвърли.

— С други думи, ти нямаш доказателство и никой няма да ти повярва. Всички в селото знаят, че беше сгодена за мен. Те са ми свидетели, а ти нямаш никакви. Помисли си, Оцу — ако скъсаш с всички останали, за да бъдеш с Мусаши, никога няма да си щастлива. Мисълта за Око явно те разстройва, но аз се кълна, че вече нямам нищо общо с нея.

— Губиш си времето.

— Не искаш да ме чуеш, дори когато се извинявам ли?

— Не се ли похвали преди малко, че си мъж, Матахачи? Защо не се държиш като такъв? Никоя жена няма да даде сърцето си на слабоват, безочлив и страхлив лъжец. Жените не харесват слабите.

— Внимавай какво говориш!

— Пусни ме! Ще ми скъсаш ръкава.

— Ти… невярна уличница!

— Спри!

— Щом не искаш да ме чуеш, не ме е грижа какво ще става.

— Матахачи!

— Ако държиш на живота си, закълни се, че ще се откажеш от Мусаши!

Той пусна ръкава й, за да изтегли сабята. Веднъж извадено от ножницата, оръжието сякаш го завладя. Матахачи заприлича на обладан от зъл дух и очите му диво заблестяха.

Оцу изпищя, не толкова заради сабята, колкото от начина, по който той я гледаше.

— Кучка! — извика Матахачи и тя се обърна, за да побегне.

Сабята му се стовари за удар и закачи възела на обито й. „Не бива да я оставям да избяга!“, помисли си той и се спусна подире й, като в същото време се обърна да повика майка си.

Осуги се завтече надолу по склона. „Пак ли е объркал работата?“, запита се тя, докато на свой ред вадеше сабята си.

— Там е! Хвани я, майко! — извика Матахачи.

Скоро обаче той се затича назад и спря, тъкмо преди да се сблъска със старицата.

— Къде изчезна тя? — попита с широко отворени очи.

— Не си ли я убил?

— Не, избяга.

— Глупак!

— Виж, там долу е. Това е тя. Ето там!

Оцу изтича по един стръмен склон, но й се наложи да спре, за да откачи ръкава си от някакъв клон. Знаеше, че трябва да е близо до водопада, чийто шум сега беше много силен. Докато бягаше, придържайки скъсания си ръкав, Матахачи и Осуги започнаха да я настигат и в мига, в който Осуги извика:

— Сега вече я уловихме! — тя чу шума на водата точно пред себе си.

В дъното на клисурата тъмнината обгръщаше Оцу като стена.

— Убий я, Матахачи! Ето я, лежи на земята.

Матахачи беше изцяло под властта на сабята. Той скочи напред, прицели се в тъмната сянка и яростно стовари острието отгоре й.

— Дяволица! — изкрещя.

Изпукването на съчки и клони бе последвано от пронизителен предсмъртен вик.

— Ето ти, и още!

Матахачи нанесе три, после четири удара, след това още и още, докато му се стори, че сабята ще се счупи на две. Кръвта го опияни, от очите му заизлиза огън.

После всичко свърши. Последва тишина.

Хванал безчувствено кървавата сабя, Матахачи бавно дойде на себе си и лицето му побледня. Погледна ръцете си и видя кръвта по тях, опипа лицето си — и по него имаше кръв, както и навсякъде по дрехите му. При мисълта, че всяка капка тук е от Оцу, му прилоша и му се зави свят.

— Браво, сине! Накрая успя.

Задъхана повече от възбуда, отколкото от усилието, Осуги застана зад него и като се наведе над рамото му, надзърна в разкъсания и изпомачкан листак.

— Колко се радвам да видя това — възкликна тя радостно. — Ние успяхме, синко. Сега съм свободна от половината бреме и отново мога да ходя в селото с вдигната глава. Но какво ти става? Бързо! Отрежи й главата!

Като забеляза, че му се гади, тя се изсмя.

— Няма кураж в тебе. Щом не можеш да й отрежеш главата, аз ще го направя заради теб. Дръпни се.

Матахачи остана съвсем неподвижен, докато старицата не тръгна към храстите. Тогава той вдигна сабята и заби дръжката в рамото й.

— Внимавай! — извика Осуги, която политна напред. — Да не си си загубил ума?

— Майко!

— Какво?

От гърлото на Матахачи се надигнаха странни звуци. Той изтри очи с кървавите си ръце.

— Аз… аз я убих. Убих Оцу!

— И заслужаваш похвала за това. Я, че ти плачеш.

— Не мога да се сдържа. О, глупачка такава. Смахната, стара, твърдоглава глупачка!

— Съжаляваш ли?

— Да… да! Ако не беше ти — а досега трябваше да си умряла, — щях някак да накарам Оцу да се върне. Ти с твоята семейна чест!

— Стига си хленчил. Щом е била толкова много за теб, защо не уби мен и не защити нея?

— Нямаше да мога да го направя, щях… Може ли да има нещо по-лошо от майка като теб?

— Стига все едно и също си говорил. И как смееш да ми приказваш така?!

— Отсега нататък ще живея, както аз искам. Никой не го засяга, ако нищо не успя да направя.

— Винаги в това ти е била грешката, Матахачи. Почваш да се вълнуваш и правиш истории, само да създаваш грижи на майка си.

— Щом ти създавам грижи, тогава добре, дърта свиньо. Ти си вещица. Мразя те!

— Боже, боже! Ама се е ядосал… Я се дръпни. Първо ще взема главата на Оцу, после ще те науча на едно друго.

— Пак ли ще ми дрънкаш? Няма да те слушам.

— Искам от теб добре да погледнеш главата на това момиче. Тогава ще я видиш каква е хубавица. Искам с очите си да видиш на какво прилича една умряла жена. Нищо, освен кокали. Искам да разбереш колко е глупава тази любов.

— Млъквай! — Матахачи заклати яростно глава. — Като си помисля, не съм желал никога друго, освен Оцу. Като си казвах, че не мога да продължавам така, че трябва да намеря начин да успея, отново да тръгна по правия път — всичко беше, защото исках да се оженя за нея. Не беше заради честта на семейството или заради някаква ужасна старица.

— Колко ще продължаваш да говориш за нещо, което е вече минало? Повече щеше да ти е от полза, ако припяваше сутри. Слава на Амида Буда!

Старицата затърси опипом между счупените клони и сухата трева, обилно напръскана с кръв, после преви един чим и коленичи на него.

— Оцу — каза тя, — недей ме намразва. Сега, като си мъртва, вече за нищо не съм ти сърдита. Почивай в мир.

Продължи да търси с лявата си ръка и накрая улови голям кичур черна коса.

— Оцу! — проехтя гласът на Такуан.

Тъмният вятър го отнесе към долината и на някой би се сторило, сякаш идва от дърветата и дори звездите.

— Намерихте ли я вече? — попита монахът с доста напрегнат глас.

— Не, няма я наоколо.

Съдържателят на странноприемницата, където бяха отседнали преди Осуги и Оцу, изтри уморено потта от лицето си.

— Сигурен ли сте, че добре сте чул?

— Съвсем сигурен. След като вечерта дойде онзи свещеник от Кийомидзудера, старата госпожа изведнъж излезе и каза, че отивала до светилището на планинския бог. Момичето беше с нея.

Сега двамата скръстиха ръце и се замислиха.

— Може да са се качили по-нагоре по върха или да са отишли някъде встрани от пътеката — предположи Такуан.

— Защо се тревожите толкова?

— Мисля, че са примамили Оцу в капан.

— Толкова ли е зла наистина тази старица?

— Не — отвърна натъртено Такуан. — Тя е много добра жена.

— Не и според каквото ми казахте. О, тъкмо се сетих за нещо.

— Какво е?

— Днес видях момичето да плаче в стаята си.

— Това може нищо да не значи.

— Старицата ни каза, че тя била невеста на сина й.

— Така ще каже тя.

— Според това, което казахте, явно някаква ужасна омраза е карала старицата да мъчи момичето.

— Все пак това е едно, а друго е да я води посред нощ на този връх. Боя се, че Осуги е намислила да я убие.

— Да я убие! И как може да казвате, че е добра жена?

— Понеже тя без съмнение е от тези, които всички хора наричат добри. Често ходи в Кийомидзудера да се моли, нали? А когато седи пред Канон с молитвена броеница в ръка, трябва духът й да е много близо до богинята.

— Чувал съм също, че се молела на Буда Амида.

— На този свят има много такива будисти. Верни, така се наричат. Първо направят нещо лошо, после отиват в храма и се молят на Амида. Явно могат да измислят големи страхотии, които Амида после да им прощава. Без колебание ще убият някого, напълно уверени, че стига после да призоват Амида, греховете им ще бъда опростени и като умрат, ще отидат право в Рая на запад. Тези добри хора създават понякога грижи.

Матахачи изплашен се огледа наоколо си, като се чудеше откъде ли идва гласът.

— Чу ли това, майко? — попита той възбудено.

— Познат ли ти е гласът?

Осуги вдигна глава, но явно станалото не я притесни много. Ръката й още държеше косата и сабята стоеше вдигната за удар.

— Чуй! Ето го пак.

— Странно. Ако някой беше дошъл да търси Оцу, щеше да е онова момче Джотаро.

— Това е мъжки глас.

— Да, знам, и ми се струва, че съм го чувала някъде.

— Става лошо. Остави сега главата, майко. Подай ми фенера. Някой идва!

— Оттам ли?

— Да, двама са. Хайде, да бягаме.

Опасността за миг доведе в съгласие майката и сина, но Осуги просто не можеше да се откъсне от своето кърваво занимание.

— Само още малко — настоя тя. — След като съм дошла дотук, няма да се върна без главата. Ако не я взема, с какво ще докажа, че съм си отмъстила на Оцу? Ей сега съм готова.

— Ох! — простена Матахачи с отвращение.

От устата на Осуги се изтръгна вик на ужас. Тя изпусна главата, изправи се наполовина и като се олюля, се просна на земята.

— Това не е тя! — изпищя старицата.

Замаха с ръце и се опита да стане, обаче отново падна.

Матахачи скочи напред да види какво има и изпелтечи:

— К-к-к-какво?

— Виж, не е Оцу! Някакъв мъж е… просяк… сакат…

— Не може да бъде — възкликна Матахачи. — Познавам този човек.

— Какво? Да не ти е приятел?

— О, не! Той ме измами и ми взе всичките пари — изтърси Матахачи. — Какво ли е правел толкова близо до храма мръсен измамник като Акакабе Ясома?

— Кой е там? — извика Такуан. — Оцу, ти ли си?

Изведнъж той се появи точно зад гърба им.

Матахачи бе по-пъргав от майка си. Докато той се втурна нанякъде, Такуан настигна старицата и здраво я улови за яката.

— Точно както си мислех. А този, който побягна, вярвам е вашият любещ син. Матахачи! Как така побягваш и изоставяш майка си? Неблагодарник! Връщай се тук!

Макар и сгърчена жалко в нозете му, Осуги не бе загубила ни най-малко дързостта си.

— Кой сте вие? — попита тя ядосано. — Какво искате?

Такуан я пусна с думите:

— Помните ли ме, бабо? Трябва след толкова време да сте почнала да забравяте.

— Такуан!

— Изненадах ли ви?

— Не виждам с какво. Просяк като вас ходи където си поиска. Рано или късно трябваше да стигнете до Киото.

— Права сте — съгласи се той усмихнат. — Точно така и стана. Бродех из долината на Коягю и областта Идзуми, но стигнах до столицата и снощи в дома на един приятел чух тревожна вест. Реших, че това е прекалено важно, за да не взема мерки.

— И това какво общо има с мен?

— Мислех, че Оцу ще е с вас и сега я търся.

— Хм!

— Бабо.

— Какво?

— Къде е Оцу?

— Не знам.

— Не ви вярвам.

— Господине — обади се стопанинът на странноприемницата, — тук е текла кръв. Още е прясна.

Той приближи своя фенер до трупа.

Лицето на Такуан се намръщи и стана като от камък. Като го видя така, Осуги скочи на крака и се спусна в бяг. Без да се помръдне, свещеникът извика:

— Чакайте! Нали напуснахте дома, за да очистите името си? Да не би сега да си тръгвате, когато то е по-опетнено от всякога? Казвате, че сте обичали сина си. Да не би да искате, сега, след като го направихте нещастен, да го изоставите?

Силата на гърмящия му глас обгърна Осуги и я накара отведнъж да се спре.

С изкривено в упорита гримаса лице тя извика:

— Какво ще рече да съм окаляла името на семейството си и да съм направила сина си нещастен?

— Точно това, което казах.

— Глупак! — Тя се изсмя късо и презрително. — Кой си ти? Скиташ, ядеш чужда храна, живееш в чужди храмове, облекчаваш се някъде посред полето. Какво разбираш ти от семейната чест? Какво знаеш за любовта на майката към сина й? Понасял ли си поне веднъж несгодите, които търпят обикновените хора? Преди да казваш на другите какво да правят, трябва да опиташ като всички да поработиш и да се изхранваш.

— Усещам, че веднага намерихте моето чувствително място. На този свят има свещеници, на които бих искал да кажа същото. Винаги съм твърдял, че не мога да се меря с вас в словесните двубои, а и виждам, че още се радвате на остър език.

— И още имам важни неща за вършене на този свят. Няма нужда да си мислиш, че мога само да говоря.

— Да оставим това. Искам да поговоря с вас за нещо друго.

— И какво ще да е това?

— Вие накарахте тази вечер Матахачи да убие Оцу, нали? Подозирам, че двамата сте я убили.

Осуги протегна сбръчканата си шия и презрително се изсмя.

— Такуан, може да вървиш с фенер в ръката, но това няма да ти е от полза, ако не си отвориш и очите. Те за какво са ти? Само дупки в главата, ненужни украшения?

С чувство на леко неудобство Такуан най-сетне насочи вниманието си към мястото на самото убийство.

Щом вдигна с облекчение поглед, старицата, не без следа от укор, каза:

— Навярно си щастлив, че не е Оцу, но не си мисли, че съм забравила как ти беше злополучния сват, който я събра с Мусаши и причини всички тези неприятности.

— Добре, щом така мислите. Но аз знам, че сте вярваща жена и ви казвам, че не бива да си тръгвате и да оставяте това тяло да лежи тук.

— Той и без друго се беше проснал тук, на път да умре. Матахачи го уби, но вината не беше негова.

— Този ронин — отбеляза стопанинът, — наистина беше не наред в главата. През последните няколко дни все се скиташе из града и му течаха лиги от устата. Имаше голяма буца на главата.

Без всякаква загриженост, Осуги се обърна да си върви. Такуан помоли ханджията да се погрижи за трупа и за голямо нейно раздразнение я последва. Когато обаче старицата се обърна, готова отново да пусне в действие своя отровен език, Матахачи тихо се обади:

— Майко.

Тя щастлива тръгна към гласа. В крайна сметка той е добър син. Останал е, за да се увери, че майка му е в безопасност. След като си прошепнаха няколко думи, двамата явно решиха, че не са съвсем извън опасност в присъствието на свещеника и с всичка сила се завтекоха надолу към подножието на хълма.

— Безполезна работа — промърмори си Такуан. — Като се съди по държанието им, без друго нямаше да чуят каквото имам да им кажа. Ако светът можеше да се избави от злощастните недоразумения, колко по-малко щяха да страдат хората.

Тъкмо сега обаче трябваше да намери Оцу. Тя явно с намерила някакъв начин да избяга. Настроението му малко се пооправи, но не можеш да се успокои напълно, преди да е сигурен, че тя е в безопасност. Въпреки тъмнината реши да продължи с търсенето.

Преди малко стопанинът вече бе тръгнал да се качва по хълма. Сега той отново слезе, придружаван от седем-осем мъже с фенери. Нощните пазачи от храма се бяха съгласили да помогнат с погребението и носеха лопати. Не след дълго Такуан чу неприятния шум от ровене на гроб.

Тъкмо щом дупката стана достатъчно дълбока, някой извика:

— Я вижте там, още едно тяло. Този път е на хубаво младо момиче.

Мъжът стоеше на около десет крачки от гроба, на ръба на едно мочурище.

— Мъртва ли е?

— Не, само е припаднала.

Изтънченият занаятчия

До деня на смъртта си бащата на Мусаши не престана да му напомня за неговия произход. „Може аз да съм само един селски самурай, казваше той, но ти никога не забравяй, че родът Акамацу е бил някога прочут и могъщ. Това трябва да ти дава сили и гордост.“

Тъй като и без друго беше в Киото, Мусаши реши да посети един храм на име Раканджи, в близост до който се намирала някога къщата на Акамацу. Родът бе от много отдавна западнал, но все пак бе възможно да намери в храма някакво свидетелство за своите предци. Дори това да не стане, може да запали малко тамян в тяхна памет.

След като стигна до моста Ракана над Долна Когава, Мусаши реши, че навярно е близо до храма. Беше чувал, че се намира малко по на изток от мястото, където Горна Когава почва да се нарича Долна Когава. Въпросите му към живеещите наоколо обаче не доведоха до нищо. Никой никога не беше чувал за такава постройка.

Върна се на моста, застана там и се загледа в бистрата, плитка вода, която течеше отдолу. Макар да не бяха минали толкова години от смъртта на Мунисай, храмът явно бе или преместен, или разрушен, без да остави ни следа, ни спомен.

Загледа се безучастно в бялата пяна, която ту се появяваше, ту изчезваше по повърхността на водата. Забеляза от едно тревясало място на левия бряг да капе кална вода и заключи, че тя идва от работилницата на някой майстор, който лъска саби.

— Мусаши!

Огледа се и видя старата монахиня Мийошу, която явно бе ходила по някаква работа и се връщаше.

— Колко мило, че идвате — възкликна тя, като си мислеше, че той е дошъл да ги навести. — Днес Коецу си е у дома. Ще се радва да ви види.

Тя го поведе през портата на една от близките къщи и прати един от прислужниците да повика сина й.

След като топло приветства госта, Коецу добави:

— Точно сега съм зает с лъскането на сабя по една важна поръчка, обаче по-късно ще можем надълго да си поговорим.

Мусаши с радост забеляза, че и майката, и синът се държаха приятелски и естествено, както първия път, когато ги срещна. Прекараха следобеда и вечерта в разговори и когато го поканиха да пренощува при тях, той прие. На следващия ден, докато показваше на Мусаши работилницата и му обясняваше как се лъскат сабите, Коецу го помоли да остане толкова дълго, колкото пожелае.

Къщата, с неподобаващо скромна порта, се намираше на един ъгъл югоизточно от развалините на Джисоин. В квартала имаше няколко къщи, собственост на братовчеди и племенници на Коецу, както и на други хора от същия занаят. Всички от рода Хонами живееха и работеха тук, също като големите поместни родове в миналото.

Хонами произлизаха от едно твърде известно воинско семейство и на времето бяха служители на шогуните Ашикага. При сегашното обществено разделение семейството се числеше към съсловието на занаятчиите, но ако ставаше дума за богатство и име, Коецу можеше да бъде взет за човек от самурайското съсловие. Той често се виждаше с висши благородници от двора и понякога биваше канен от Токугава Иеясу в крепостта Фушими.

Положението на Хонами не беше единствено по рода си. Повечето богати занаятчии и търговци по онова време — Суминокура Соан, Чая Широджиро и Хайя Шою, например — бяха от самурайско потекло. През управлението на шогуните Ашикага техните прадеди били натоварени с работа в занаятите и търговията. Успехът в тази област довел до постепенно скъсване на връзките с военната класа и тъй като частните им начинания станали доходоносни, те вече не били зависими от поземлената си рента. Макар строго погледнато общественото положение на такива хора да бе по-ниско от това на военните, те се ползваха с голямо влияние.

Щом станеше дума за делови работи, самурайското звание биваше повече във вреда, отколкото от полза. Да се числиш към простолюдието имаше определени предимства, най-вече това, че водиш уседнал живот. Когато започнеха сражения, едрите търговци се ползваха със закрилата и на двете страни. Наистина, понякога ги принуждаваха да правят военни доставки на ниски цени или съвсем безплатно, но те бяха вече свикнали да гледат на тази тегоба като на един вид данък, който плащат, за да не погинат притежанията им във военно време.

През войната Онин от 60-те и 70-те години на петнадесетото столетие, целият квартал около Джисоин беше срутен. Дори сега, когато садяха дървета, хората намираха ръждясали останки от саби и шлемове. Домът на Хонами беше един от първите, издигнати на това място след края на войната.

През двора течеше малък приток на Арисугава, който първо се виеше през четвърт акър зеленчукова градина, после се губеше в една горичка, за да се появи отново близо до кладенеца край предния вход на къщата. Едно поточе се отклоняваше към кухнята, друго — към банята, трето пък — към един прост, селски на вид чаен павилион, където използваха бистрата вода за чайната церемония. Реката доставяше също вода за работилницата, където старателно се излъскваха саби, изковани от прочути майстори като Масамуне, Мурамаса и Осафуне. Тъй като това бе свещено за семейството, над входа му беше опънато въже като в шинтоистко светилище.

Почти без Мусаши да забележи, изминаха четири дни и накрая той реши да си вземе довиждане. Преди още обаче да отвори дума за това, Коецу веднъж каза:

— Ние не правим много, с което да ви развличаме, но ако не се отегчавате, останете моля колкото пожелаете. В личната ми стая има различни стари книги и любопитни неща. Ако бихте искали да ги разгледате, те са на ваше разположение. След ден-два също ще изпичам няколко купички и чинийки за чай. Може би ще ви е интересно да погледате. Ще видите, че грънчарското изкуство е почти толкова интересно като сабите. Навярно бихте могли сам да изработите някой съд.

Трогнат от любезността на поканата и от уверението на своя домакин, че никой не би се обидил, ако той по някое време реши да си тръгне още на следващия ден, Мусаши си позволи да остане в дома за по-дълго и да се наслади на спокойната обстановка там. Далеч не се отегчаваше. Стаята на Коецу съдържаше книги на китайски и японски, рисувани свитъци от епохата Камакура, калиграфски произведения на стари китайски майстори и още дузина други неща, над които Мусаши с радост би могъл да се вдълбочава поотделно за цял ден. Особено го привлече една окачена в нишата картина. Наричаше се „Кестени“ и бе от художник от времето на династията Сун — Лиян-кай. Беше малка, около две педи на две и половина, и толкова стара, че беше невъзможно да се познае на каква хартия е нарисувана.

Мусаши седна и се взря в нея за повече от час. Най-сетне един ден отбеляза пред Коецу:

— Сигурен съм, че никой среден любител не би могъл да рисува картини като вашите, но се питам, дали дори аз не ще мога да нарисувам нещо толкова просто като това тук.

— Точно обратното е — отвърна му Коецу. — Всеки може да се научи да рисува толкова добре като мен, но в картините на Лиян-кай има дълбочина и извисеност на духа, каквито не могат да се получат просто с упражнения в изкуство.

— Наистина ли е така? — попита изненадан Мусаши.

Събеседникът му го увери, че не се шегува.

На листа нямаше нищо друго, освен една катерица, която гледа два паднали кестена, единият цепнат, другият — затворен. Изглеждаше, че животното иска да последва естествения си подтик и да изяде кестените, но се колебае заради бодлите. Тъй като рисунката беше нанесена много свободно с черно мастило, Мусаши я бе сметнал за неловка. Колкото повече я гледаше след разговора с Коецу обаче, толкова по-ясно виждаше, че художникът е бил прав.

Един следобед Коецу влезе при него и каза:

— Пак ли гледате картината на Лиян-кай? Изглежда тя много започна да ви харесва. Когато си тръгвате, навийте я и я вземете с вас. Бих искал да я имате.

Мусаши се възпротиви.

— Не бих могъл в никакъв случай да я приема. И без друго е достатъчно, че толкова дълго останах в дома ви. Та това трябва да е семейно наследство.

— Но на вас тя ви харесва, нали? — По-възрастният мъж се засмя доброжелателно. — Може да я вземете, ако искате. На мен настина не ми е нужна. Картините трябва да се притежават от хора, които наистина ги обичат и ценят. Сигурен съм, че така би искал и художникът.

— Щом така поставяте въпроса, аз не съм човек, който да притежава картина като тази. Да ви кажа истината, на няколко пъти си мислех, че би било хубаво да я имам, но ако стане така, какво ще правя с нея? Аз съм само един странстващ боец. Никога не се задържам дълго на едно място.

— Предполагам, ще ви пречи да носите навсякъде, където отивате, картина. На вашата възраст сигурно не желаете дори собствен дом, но аз смятам, че всеки трябва да има някакво място, което да смята за свое убежище, дори да не е нищо повече от някой прост навес. Без дом човек става самотен и някак почва да се чувства изгубен. Защо не съберете малко трупи и не си построите в някое тихо кътче на града малка къща?

— Никога не съм мислил за това. Иска ми се да пътувам до много далечни места, да стигна до най-далечния край на Кюсю и да видя как хората живеят под влияние на чуждата култура в Нагасаки. Горя от нетърпение да видя новата столица, която шогунът строи в Едо и големите планини и реки на северен Хонсю. Може би просто съм скитник по сърце.

— Вие в никакъв случай не сте единствен. Това е съвсем естествено, но трябва да избягвате изкушението да си мислите, че мечтите ви могат да се осъществят само на някое далечно място. Ако мислите така, ще пренебрегнете възможностите, които ви се предоставят тук и сега. Повечето млади хора, боя се, постъпват така и после са недоволни от живота си. — Коецу се засмя. — Обаче на бездействащ старец като мен не му е работа да поучава младите. Във всеки случай, не дойдох тук да говорим за това. Дойдох да ви поканя тази вечер да излезем навън. Били ли сте някога в квартала за развлечения?

— В квартала на гейшите ли?

— Да. Имам един приятел, казва се Хайя Шою. Въпреки възрастта си винаги ще намисли някоя и друга дяволия. Току-що получих от него бележка, с която ме кани да се срещнем тази вечер при улица Рокуджо и се питах дали бихте искал да дойдете.

— Не, не мисля.

— Ако наистина не искате, няма да настоявам, обаче смятам, че ще ви се стори интересно.

Мийошу, която се бе промъкнала мълчаливо и с очевиден интерес ги слушаше, се намеси в разговора:

— Мисля, че трябва да отидете, Мусаши. Това е възможност да видите нещо, което не познавате. Хайя Шою не е от тези хора, с които трябва да се държите сдържано и официално, а и смятам, че ще прекарате приятно. Идете при всички случаи!

Възрастната монахиня отиде до скрина и понечи да извади оттам кимоно и оби. Като правило по-старите хора винаги се стараеха да попречат на младите да пилеят времето и парите си в домове за гейши, но Мийошу изглеждаше сега така въодушевена, сякаш тя самата се готви да ходи някъде.

— Сега я да видим, кое от тези кимона ви харесва? — попита тя. — Това оби става ли?

Като продължаваше да бъбри, тя старателно подбираше облекло за Мусаши, сякаш той й е син. Избра лакирана кутийка за лекарства, къса сабя за украшение и обшита с брокат кесия, после извади няколко златни монети от сандъчето за пари и ги мушна в кесията.

— Е — каза Мусаши вече със съвсем лека неохота, — щом настоявате ще отида, но няма да ми подхожда целия този разкош. Ще нося това старо кимоно, с което съм сега. Спя в него, когато замръкна на открито. Свикнал съм с тази дреха.

— Тази няма да я бъде! — отвърна твърдо Мийошу. — На вас това може да не ви прави впечатление, но помислете за останалите хора. В онези хубави стаи ще изглеждате не по-добре от мръсна стара дрипа. Мъжете отиват там да се забавляват и да забравят грижите си. Искат да имат наоколо си красиви неща. Не смятайте това за гиздене, с което се опитвате да приличате на нещо, което не сте. Във всеки случай тези дрехи далеч не са толкова пищни като онези, които други мъже носят. Но са чисти и спретнати. А сега ги обличайте!

Мусаши се подчини.

Щом той се облече, Мийошу бодро отбеляза:

— Е, сега изглеждате много хубав.

Щом се наканиха да тръгват, Коецу отиде при домашния будистки олтар и запали на него една свещ. И той, и майка му бяха набожни последователи на сектата Ничирен.

Пред входа Мийошу остави два чифта сандали с нови върви. Докато ги обуваха, тя си прошепна нещо с един от слугите, който чакаше, за да затвори след тях входната врата.

Коецу каза довиждане на майка си, но тя бързо вдигна поглед към него и каза:

— Почакай само малко.

Лицето й се сбърчи в тревожно изражение.

— Какво има? — попита той.

— Този човек ми каза, че трима самураи с вид на побойници идвали току-що тук и говорили много грубо с него. Смяташ ли, че може да е нещо важно?

Коецу погледна въпросително Мусаши.

— Няма причина да се страхуваме — увери го този. — Сигурно са от дома Йошиока. Може да нападнат мен, но против вас нямат нищо.

— Един от помощниците в работилницата каза, че същото станало преди два дни. Бил само един самурай, обаче влязъл без покана в градината и надзърнал през живия плет към чайната, в посока на онази част на къщата, където сте настанен.

— Значи съм сигурен, че са хората от Йошиока.

— И аз така мисля — съгласи се Коецу и се обърна към треперещия слуга: — Какво казаха?

— Помощниците всички си бяха тръгнали и аз се канех да затворя вратата, когато тримата самураи изведнъж ме обкръжиха. Единият — много зъл вид имаше — извади от кимоното си някакво писмо и ми каза да го предам на госта, който е отседнал тук.

— Не каза ли „Мусаши“?

— Е, по-късно спомена за Миямото Мусаши. И каза, че Мусаши гостувал тук от няколко дни.

— А ти какво каза?

— Вие заръчахте да не казваме на никого за Мусаши и затова поклатих глава и отвърнах, че тук няма човек с такова име. Той се ядоса и ме нарече лъжец, обаче един от останалите — малко по-възрастен, с доволна усмивка на лицето — го успокои и каза, че ще намерят начин да предадат писмото право на човека. Не съм сигурен какво искаше да каже, но ми прозвуча като заплаха. Отдалечиха се към онзи там ъгъл.

— Коецу, вие вървете малко пред мен — помоли Мусаши. — Не искам да ви наранят или да се замесите в нещо заради мен.

— Няма нужда да се тревожите за мен — отвърна през смях Коецу, — особено пък ако сте сигурен, че това са хора от Йошиока. Ни най-малко не ме е страх от тях. Да вървим.

След като излязоха, Коецу провря обратно глава през малкия отвор във вратата и извика:

— Майко!

— Забрави ли нещо? — попита тя.

— Не, само си помислих, ако се тревожиш за мен, бих могъл да пратя при Шою някой да му каже, че не мога да дойда тази вечер.

— О, не. Повече ме е страх, че нещо може да се случи на Мусаши. Не мисля обаче, че той ще се върне, ако се опиташ да го разубедиш. Вървете и приятно прекарване!

Коецу настигна Мусаши и докато вървяха покрай брега на реката, му каза:

— Къщата на Шою е право надолу, на пресечката между Ичиджо и Хорикава. Той сега сигурно се приготвя, така че дайте да се отбием при него. Тъкмо по път ни е.

Още беше светло и приятно да се върви покрай реката, още повече че в този час, когато всеки е зает, те двамата бяха напълно свободни.

— Чувал съм името Хайя Шою, но наистина не знам нищо за него.

— Бих се изненадал, ако не сте чувал за него. Той е много известен майстор в стихотворните надпревари.

— А! Значи е поет.

— Поет е, но естествено не си изкарва хляба с писане на стихове. Произлиза от старо семейство на киотски търговци.

— Как е получил името Хайя?

— Това е занятието му.

— Какво продава?

— Името му означава „продавач на пепел“, а той това и продава — пепел.

— Пепел ли?

— Да, тя се използва за боядисване на платове. Това е доходна търговия. Той продава на тъкачески сдружения от цялата страна. В началото на епохата Ашикага търговията с пепел била под надзора на лице, назначено от шогуна, но по-късно била отстъпена на частни търговци. В Киото има три такива големи търговски къщи и тази на Шою е едната. Той самият, разбира се, не трябва да работи. Сега се е оттеглил и води спокоен живот. Погледнете ето там — можете да видите къщата му. Онази с хубавата порта.

Мусаши слушаше и кимаше, но вниманието му бе отвлечено от нещо особено в ръкавите му. Докато десният леко се появяваше на вятъра, левият въобще не помръдваше. Той мушна ръка вътре и извади нещо, което придържаше плата — добре боядисана връзка от алена кожа, като онези, които бойците използват да привързват ръкавите си, когато се сражават. „Мийошу, помисли си. Само тя може да я е поставила там.“

Обърна се и се усмихна на мъжете, които, както сега забеляза, се влачеха на разстояние зад тях, откакто двамата излязоха от улица Хонами.

Усмивката му изглежда предизвика у тях облекчение. Те си прошепнаха нещо и закрачиха с по-широки стъпки.

Като стигнаха до къщата на Хайя, Коецу чукна с мандалото по вратата и някакъв прислужник с метла в ръцете дойде да ги пусне вътре. Коецу вече беше минал вътре и вървеше през градината отпред, когато забеляза, че Мусаши не е с него. Обърна се назад към вратата и извика:

— Влезте, Мусаши. Няма защо да се колебаете.

В това време тримата самураи бяха наобиколили Мусаши и с вдигнати лакти посягаха към сабите си. Коецу не можа да разбере какво те му казаха, нито пък какво им отвърна той тихо.

Мусаши му каза да не го чака и Коецу с напълно спокоен глас отвърна:

— Добре, аз съм в къщата. Елате, щом си свършите работата.

— Не сме тук — обади се единият от мъжете, — да спорим дали сте избягал, за да се скриете, или не. Името ми е Отагуро Хьосуке. Аз съм един от Десетте майстора на сабята от дома Йошиока. Нося писмо от по-малкия брат на Сеиджуро, Деншичиро. — Извади писмото и го вдигна, за да може Мусаши да го види. — Прочетете го и ни дайте веднага отговора си.

Като разгъна небрежно листа, Мусаши бързо го прочете и отвърна:

— Приемам.

Хьосуке го изгледа с подозрение.

— Сигурен ли сте?

Мусаши кимна.

— Съвсем сигурен.

Безгрижието на техния противник изненада мъжете.

— Ако не спазите думата си, никога повече няма да можете да се покажете пред хората в Киото. Ние ще се погрижим за това!

Погледът, който Мусаши им хвърли, бе придружен от лека усмивка, но той не каза нищо.

— Задоволяват ли ви условията? Нямате много време на разположение да се подготвяте.

— Аз съм вече готов — отговори спокойно Мусаши.

— Тогава ще се видим с вас по-късно тази вечер.

Щом Мусаши понечи да мине през вратата, Хьосуке се приближи пак към него и попита:

— Тук ли ще бъдете до уреченото време?

— Не. Моят домакин ще ме води в квартала за развлечения до улица Рокуджо.

— Квартала за развлечения ли? — изненада се Хьосуке. — Е, значи, предполагам, ще сте или тук, или там. Ако закъснеете, ще пратя някой да ви вземе. Надявам се да не опитвате да ни излъжете.

Мусаши вече се бе обърнал с гръб и влизаше в градината пред дома. Тази стъпка го отведе в съвсем различен свят.

Свободно разхвърляните камъни с неправилна форма, по които стъпваше, изглеждаха така, сякаш самата природа ги е поставила по местата им. От двете им страни имаше влажни чимове папратообразен бамбук, смесени с по-високи бамбукови филизи, не по-дебел от четка за писане. След малко пред погледа му се показа покривът на главната къща, после входа отпред, една малка отделна постройка и група дървета в градината. Всичко това създаваше усещането за дълбока старост и дълга традиция. Високите борове около сградата загатваха за богатство и уют.

Чуваше шум от играта на топка, известна като кемари — меко неравномерно тупкане, каквото често се чува иззад стените на домовете на придворни благородници. Да завари нещо такова в жилището на търговец го изненада.

Влязъл в къщата, Мусаши бе отведен до една стая с изглед към градината. Влязоха двама прислужници с чай и сладки и единият осведоми гостите, че домакинът ще бъде при тях след малко. По държанието на слугите Мусаши можеше да познае, че са безупречно обучени.

— Доста хладно стана, след като залезе слънцето, нали? — промълви Коецу.

Искаше да помоли да затворят шоджито, но не го направи, тъй като му се стори, че Мусаши се наслаждава на гледката на сливовите цветове. Коецу също обърна поглед натам.

— Виждам, че около връх Хиеи има облаци — отбеляза той. — Навярно са от север. Не ви ли е хладно?

— Не, не особено — отвърна откровено Мусаши в спокойно неведение какво намеква събеседникът му.

Един слуга донесе свещник и Коецу се възползва от възможността да затвори шоджито. Мусаши започна да усеща духа на дома — мирен и предразполагащ. Отпусна се и се заслуша в смеещите се гласове от вътрешността на къщата. Порази го пълната липса на показност. Сякаш обзавеждането и обстановката бяха нарочно направени възможно най-прости. Можеше да си представи, че е в стаята за гости на някоя голяма селска къща.

Хайя Шою влезе в стаята и заяви:

— Съжалявам, че ви накарах толкова дълго да ме чакате.

Гласът му, открит, приятелски и младежки, беше пълната противоположност на мекия провлачен говор на Коецу. Тънък като жерав, той навярно бе десет години по-възрастен от своя приятел, обаче далеч по-жизнен от него. Щом Коецу му обясни кой е Мусаши, той възкликна:

— О, значи сте племенник на Мацуо Канаме? Познавам го много добре.

Шою трябва да се познава с чичо му посредством благородническия дом Коное, помисли си Мусаши, който започваше да усеща близките връзки между богатите търговци и придворните.

Без повече суетене пъргавият стар търговец се обърна към тях с думите:

— Сега да тръгваме. Имах намерението да идем, докато е още светло, за да се поразходим. След като вече се стъмни, най-добре да повикаме паланкини. Този млад човек, допускам, ще дойде с нас.

Носилата бяха повикани и тримата потеглиха, Шою и Коецу отпред, Мусаши — зад тях. За първи път се возеше в такова нещо.

Докато стигнат до манежа Янаги, носачите вече се бяха запъхтели.

— Ох, студено е — оплака се един.

— Вятърът направо пронизва, а?

— А казват, че било пролет!

Трите им фенера се люлееха напред-назад и пламъчетата им трепкаха от вятъра. Тъмните облаци над града даваха заплашителни признаци за още по-лошо време до края на нощта. От другата страна на манежа светлините на града сияеха замайващо. На Мусаши му се стори, че голям рояк светулки весело просветва на хладния, свеж вятър.

— Мусаши! — извика Коецу от паланкина в средата. — Ето там отиваме. Голямо преживяване е да видите изведнъж нещо такова, а?

Той обясни, че допреди три години кварталът за развлечения бил на улица Ниджо, близо до двореца. После придворният управител Итакура Кацушиге накарал да го преместят, понеже пеенето и пиянската врява пречели. Добави, че целият квартал сега цъфтял и от тези светлинки тръгвали всички нови моди в страната.

— Може почти да се каже, че тук се е родила цяла нова култура. — Коецу млъкна за миг, заслуша се и продължи: — Нали чувате? Свиренето и песните?

Това бе музика, която Мусаши никога преди не беше чувал.

— Инструментът е шамисен. Това е подобрение на един триструнен инструмент, донесен от островите Рюкю. Специално за него, тук, в този квартал запазил старото си име — Янагимачи, Града на върбите. Върбите по начало се свързваха с пиенето и леките развлечения.

В заведението, където влязоха, Коецу и Шою бяха отдавна познати. Поздравите към тях бяха угоднически и все пак шеговити, скоро стана ясно, че тук те използват прякори — „актьорски имена“, така да се каже. Коецу беше познат като Мидзуочи-сама, господин Падаща вода — заради потоците, които пресичат двора му. Шою беше Фунабаши-сама, господин Лодкарски мост — заради някакъв плаващ мост в близост до къщата му.

Ако станеше редовен посетител, Мусаши със сигурност скоро щеше да се сдобие с прозвище. В тази страна на желанията малцина употребяваха своето истинско име. Хаяшия Йоджибей бе само прякор на собственика на дома, който сега посещаваха, и при все това най-често той биваше наричан Огия, по името на самото заведение. Заедно с Кикьоя това бе един от двата най-известни домове в квартала. Всъщност това бяха единствените два, които се ползваха с името на безупречно първокласни. Първата красавица на Огия беше Йошино Даю, а нейна съперница в Кикьоя — Мурогами Даю. И двете дами се ползваха в града със слава, с която можеше да се мери само тази на най-могъщите даймио.

Макар упорито да се стремеше да не отвори уста от учудване, Мусаши бе удивен от изискаността на обстановката, която се приближаваше до тази на най-пищните дворци. Украсен с летви таван, красиво изрязани напречни греди по него, изискани извити перила, грижливо поддържани вътрешни градини — всичко беше празник за окото. Погълнат от картината върху една изрисувана дървена врата, Мусаши не забеляза, че другарите му са тръгнали напред, докато Коецу не се върна да го потърси.

Светлината на лампите превърна посребрените врати в стаята, където влязоха, в течна мъгла. От едната страна се излизаше в градина в стила на Кобори Еншу, с грижливо минат с гребло пясък и подредени камъни, напомнящи изглед от китайските планини, какъвто може да се види в някоя картина от времето на династията Сун.

Шою се оплака от студа и като се попрегърби, седна на една възглавница. Коецу също седна и подкани Мусаши да направи същото. Скоро пристигнаха прислужнички с топло саке.

Като видя, че чашата, предназначена за Мусаши, е изстинала, Шою започна да настоява.

— Изпийте това, млади човече — каза той, — и си вземете нова чаша.

След като това се повтори като припев два или три пъти, държанието на Шою почна да граничи с грубост.

— Кобосацу! — обърна се той към едно от момичетата, които поднасяха пиенето. — Накарайте го да пие! Вие, Мусаши! Какво ви има? Защо не пиете?

— Пия — възрази Мусаши.

Старецът вече се бе позамаял.

— Ами, не се справяте много добре. Няма дух у вас.

— Не съм голям пияч.

— Значи искате да кажете, че не сте силен и със сабята, така ли?

— Може и това да е вярно — отвърна кротко Мусаши и обърна обидата на шега.

— Ако се тревожите, че пиенето може да навреди на обучението ви или да ви извади от равновесие, или да отслаби силата на волята ви, или да ви попречи да си спечелите славно име, значи нямате кураж за боец.

— О, не е заради това. Има само една малка трудност.

— И каква ще да е тя?

— Приспива ми се от него.

— Е, можете да си легнете тук или където и да било на това място. Никой няма да има нещо против. — Като се обърна към момичетата, той добави: — Младият човек се бои, че ако пие, ще го хване дрямка. Ако му се приспи, сложете го да си легне!

— О, с голямо удоволствие! — отвърнаха в хор те и лукаво се усмихнаха.

— Ако си легне, ще трябва някой да го топли в леглото. Коя да бъде, Коецу?

— Коя ли наистина? — отвърна небрежно Коецу.

— Не може да е Сумигику Даю — тя ми е женичката. А вие самият няма да искате да е Кобосацу Даю. Остава Корокато Даю. Хм, и тя не става. С нея много трудно се разбира човек.

— Няма ли Йошино Даю да се справи добре? — попита Коецу.

— Точно така! Точно тя е! Дори нашият неохотен гост ще трябва да остане доволен от нея. Чудя се защо не е сега тук. Някоя да иде да я повика. Искам да я покажа на този млад самурай тук.

Сумигику се възпротиви.

— Йошино не е като нас останалите. Тя има много клиенти и няма да дотича просто на нечие повикване.

— О, да — за мен ще го направи! Кажете й, че съм тук и ще дойде, с когото и да се случи да е била по това време. Идете я повикайте! — Шою се облегна назад, огледа се и извика на младите момичета, които обслужваха куртизанките и сега свиреха в съседната стая: — Риня там ли е?

Обади се самата Риня.

— Елате тук за малко. Нали ти обслужваш Йошино Даю? Тя защо не е тук? Кажи й, че е дошъл Фунабаши и че трябва веднага да дойде. Ако я доведеш със себе си, ще ти дам подарък.

Риня изглеждаше малко озадачена. Тя широко отвори очи, но след миг даде знак, че е разбрала. Вече даваше признаци, че от нея ще стане голяма красавица и бе почти сигурно, че през следващото поколение тя ще е наследницата на прочутата Йошино. Сега обаче бе само на единадесет години. Едва излязла във външния коридор и плъзнала след себе си вратата, тя плесна с ръце и високо извика:

— Унеме, Тамами, Итоносуке! Погледнете насам!

Трите момчета изтичаха навън, запляскаха с ръце и завикаха весело, радостни, че навън е паднал сняг.

Мъжете погледнаха, за да открият причината на оживлението и като се изключи Шою, видът на младите момичета им се стори забавен. Те оживено бъбреха и обсъждаха дали снегът ще се задържи до сутринта. Риня забрави за задачата си и се спусна в градината да си играе в снега.

Нетърпелив, Шою прати една от куртизанките да потърси Йошино Даю.

Тя се върна и прошепна в ухото му:

— Йошино каза, че повече от всичко би искала да дойде при вас, но гостът й няма да позволи това.

— Няма да позволи! Това е нелепо! Другите жени тук може насила да изпълняват желанията на клиентите си, обаче Йошино може да прави каквото си поиска. Или тя напоследък се оставя да я продават за пари?

— О, не. Но гостът, с когото тя е тази вечер, е особено своенравен. Всеки път когато тя каже, че би искала да си тръгне, той все по-упорито настоява тя да остане.

— Хм. Предполагам, никой от нейните клиенти въобще не иска тя да си тръгва. С кого е тя тази вечер?

— С господаря Карасумару.

— Господаря Карасумару ли? — повтори Шою с насмешлива усмивка. — Той сам ли е?

— Не.

— С някой от обичайните си другари ли е дошъл?

— Да.

Шою се плесна по коляното.

— Това може да се окаже интересно. Снегът е хубав, сакето е добро и стига само да имахме Йошино, всичко щеше да е превъзходно. Хайде да напишем на негово височество писмо, Коецу. Вие, госпожице, ми донесете мастилница и четка.

Щом момичето остави пособията за писане пред Коецу, той попита:

— Какво да пиша?

— Добре ще е някое стихотворение. Немерена реч също става, но мерена ще е по-добре. Господарят Карасумару е един от нашите най-прославени поети.

— Не съм сигурен, че знам как да започна. Я сега, искаме стихотворението да го убеди да ни отстъпи Йошино, нали така?

— Точно.

— Ако стиховете не са добри, няма да го накарат да си промени мнението. Добри стихове не се пишат лесно на един дъх. Защо вие не напишете първите редове, а аз ще допълня останалото?

— Хмм. Да видим какво може да се направи.

Шою взе четката и написа:

В скромната ни хижа

нека дойде това черешово дръвче,

дръвчето от Йошино.

— Дотук добре — отбеляза Коецу и написа:

Цветовете потрепват от студ

сред облаците над планината.

Шою остана извънредно доволен.

— Превъзходно! — възкликна той. — Това трябва да стигне за негово височество и благородните му придружители — „хората над облаците“. — Грижливо сгъна листа и докато го подаваше на Сумигику, строго каза: — Останалите момичета нямат, струва ми се, достолепен вид като вашия, затова ви определям за пратеник при господаря Канган. Ако не бъркам, с това име е познат той в тази сграда.

Прозвището, което значеше „Студена планинска канара“, намекваше за високото положение на господаря Карасумару.

Сумигику не се бави дълго.

— Ето, моля, отговора на господаря Канган — каза тя и почтително постави пред Шою и Коецу една пищно украсена кутия за писма.

Те погледнаха кутията, която им се стори много тържествена и после се спогледаха. Това, което започна като малка шега, започваше да приема по-сериозно измерение.

— Бога ми — заяви Шою. — Следващия път трябва да сме по-внимателни. Трябва да сме ги изненадали. Със сигурност не са можели да знаят, че тази вечер ще сме тук.

Все още с надеждата за положителен отговор, Шою отвори кутията и разгъна листа с отговора. За своя изненада, не видя нищо освен бежова хартия, без нищо написано.

Като си мислеше, че трябва да е изпуснал нещо, той се огледа за втори лист, после пак надзърна в кутията.

— Какво значи това, Сумигику?

— Нямам представа. Господарят Канган ми подаде кутията и ми каза да ви я предам.

— Той на магарета ли се опитва да ни направи? Или стихотворението ни е било прекалено умно за него и сега вдига бяло знаме, за да се предаде?

Шою имаше навика да тълкува нещата така, както му угажда, обаче този път изглежда не беше сигурен в себе си. Подаде листа на Коецу и попита:

— Как разбирате вие това?

— Смятам, че очаква от нас да го прочетем.

— Да прочетем празен лист ли?

— Явно това трябва да се тълкува някак си.

— Така ли? И какво въобще може да значи?

Коецу за миг се замисли.

— Сняг… снегът покрива всичко.

— Хмм. Може да сте прав.

— В отговор на нашата молба за черешово дръвче от Йошино това би могло да значи:

Ако гледате снега

и напълните чаши със саке,

дори и без цветя…

— С други думи, той ни казва, че тъй като тази вечер вали сняг, трябва да забравим за любовта, да отворим вратите и пиейки да се наслаждаваме на гледката. Или поне такова е моето тълкуване.

— Колко неприятно! — възкликна с негодувание Шою. — Нямам намерение да пия като страхливец. Нито пък ще седя тук и ще мълча. Все ще намерим начин да пресадим дръвчето от Йошино в нашата стая и да се порадваме на цветовете му.

Възбуден от мисълта, той облиза устните си с език.

Коецу му подметна нещо закачливо с надеждата да го успокои, но Шою продължаваше да настоява пред момичетата да доведат Йошино и дълго време отказваше да смени темата. Макар упорството да не осигури изпълнение на неговото желание, той стана накрая забавен и момичетата се затъркаляха по пода от смях.

Мусаши тихо стана от мястото си. Избра добро време. Никой не забеляза как си тръгва.

Ехо в снега

Мусаши тръгна през множество от коридори, като се опитваше да избягва ярко осветените предни стаи. Попадна на едно тъмно помещение, в което държаха завивки и съседно — пълно с инструменти и пособия. Стените сякаш бяха пропити с възтоплата миризма на готвено, но той все още не можеше да открие кухнята.

От едната от стаите излезе някаква прислужничка и протегна ръка да му препречи пътя.

— Гостите не може да идват тук, господине — каза тя твърдо, без следа от детинската закачливост, която навярно би си придала в стаите за посетители.

— О! Не трябва ли да съм тук?

— Определено!

Тя го тикна напред и сама тръгна в същата посока.

— Вие не сте ли момичето, което преди малко падна в снега? Риня, нали така?

— Да, аз съм Риня. Предполагам, че сте се загубили, докато сте търсили тоалетната. Ще ви покажа къде е.

Хвана го за ръката и го дръпна.

— Не е това. Не съм пиян. Ще ви помоля за една услуга. Заведете ме в някоя празна стая и ми донесете нещо за ядене.

— За ядене ли? Щом това искате, ще ви заведа във вашата стая.

— Не, там не. Там всички се забавляват и няма да искат да им се напомня за вечерята.

Риня вирна глава.

— Струва ми се, прав сте. Ще ви донеса нещо тук. Какво ще желаете?

— Нищо особено, две големи оризови топки ще са достатъчни.

След няколко минути тя се върна с ориза и му го остави в една неосветена стая. Щом се нахрани, Мусаши каза:

— Предполагам, мога да изляза от дома отсам през вътрешната градина.

Без да дочака отговор, той стана и тръгна към терасата.

— Къде отивате, господине?

— Не се бойте. Скоро се връщам.

— Защо тръгвате да излизате отзад?

— Ако изляза от предната врата, ще почне суетня. А ако моите домакини ме видят, ще се разстроят и това ще им развали удоволствието.

— Ще ви отворя вратата, но гледайте веднага да се върнете. Ако не дойдете, ще почнат да винят мен.

— Ясно. Ако се случи господин Мидзуочи да пита за мен, кажете му, че съм отишъл до Ренгеоин да се видя с едни познати. Възнамерявам скоро да се върна.

— Трябва да дойдете скоро. Тази вечер ще ви забавлява Йошино Даю.

Момичето отвори затрупаната от снега сгъваема дървена врата и го пусна навън.

Точно срещу главния вход към квартала на леките жени имаше чайна, наречена Амигаса-джая. Мусаши се спря там и помоли за чифт сламени сандали, но там нямаха такива. Както сочеше името, главното занимание на стопанина бе продажбата на дълбоки шапки за мъжете, които искат на влизане в квартала да скрият самоличността си.

След като прати слугинчето да купи сандали, Мусаши седна на края на едно ниско столче и затегна обито си заедно с връвта под него. Свали си леката горна дреха, сгъна я внимателно, помоли за хартия и четка и написа кратка бележка, която сгъна и мушна в ръкава на дрехата. После извика на свилия се до огнището в задната стая старец, когото взе за стопанина:

— Бихте ли ми пазили тази дреха? Ако не се върна до единайсет часа, ви моля да я занесете в Огия и да я предадете на един мъж на име Коецу. В ръкава има писмо за него.

Човекът отвърна, че с удоволствие ще услужи и осведоми Мусаши, че е само към седем, тъй като нощният пазач току-що минал и обявил часа.

Щом момичето се върна със сандалите, Мусаши прегледа вървите им, за да се увери, че не са много стегнати и после ги върза над кожените си чорапи. Даде на собственика повече пари от нужното, избра си една нова сламена шапка и излезе. Вместо да връзва шапката, той само я придържаше над главата си, за да се пази от снега, който падаше на снежинки, по-меки от черешови цветчета.

Покрай брега на реката по улица Шиджо се виждаха светлини, но на изток, в гората Гион, цареше непрогледен мрак, като се изключат нарядко разпръснатите ярки петна на каменните фенери. Мъртвата тишина само откъслечно се нарушаваше от шума на падащ от някой клон сняг.

Пред портата на светилището в молитва бяха коленичили двадесетина мъже, обърнати с лице към изоставената постройка. Храмовата камбана на близкия хълм тъкмо бе ударила път пъти, за да отбележи, че е осмият час. През тази нощ особено силният и ясен звън на камбаните проникваше сякаш чак до вътрешностите.

— Достатъчно се молихме — каза Деншичиро. — Да тръгваме сега.

Докато се изправяха, един от мъжете попита Деншичиро дали вървите на сандалите му са наред.

— В студена нощ като тази може да се скъсат, ако са прекалено натегнати.

— Наред са. Когато е студено, най-доброто нещо е да се използват платнени върви. Добре е да запомните това.

При светилището Деншичиро бе приключил с подготовката си за двубоя, като се стигне до превръзката за глава и кожената връзка на ръкава. Придружаван от спътниците си с мрачни лица, той закрачи през снега, дишайки дълбоко и бавно и изпускайки облачета бяла пара.

В писмото към Мусаши бяха определили място зад Ренгеоин, в девет часа. Понеже се бояха, или поне твърдяха, че се боят, да не би ако дадат на Мусаши повече време, той да избяга и вече да не се появи, хората от Йошиока решиха да действат бързо. Хьосуке остана в близост до къщата на Шою, но прати двама от другарите си да обяснят положението.

Щом приближиха Ренгеоин, видяха близо зад храма голям огън.

— Кой е това? — попита Деншичиро.

— Сигурно Рьохей и Джиродзаемон.

— И те ли са тук? — възкликна Деншичиро с известно раздразнение. — Твърде много наши хора се събраха. Не искам хората да говорят, че Мусаши загубил, само понеже бил нападнат от цяло множество.

— Щом стане време, ще си тръгнем.

Главната постройка на храма, Санджусангендо, имаше тридесет и три реда колони. Зад нея имаше широко открито място, превъзходно за упражнения по стрелба с лък и отдавна използвано за такава цел. Тъкмо тази връзка с едно от бойните изкуства накара Деншичиро да избере Ренгеоин за своята среща с Мусаши. Наоколо имаше няколко бора, достатъчно, за да не изглежда пейзажът гол, но отсъстваха треволяци и шубрак, които да пречат на битката.

Рьохей и Джиродзаемон станаха да поздравят Деншичиро и Рьохей каза:

— Навярно доста сте се настудували, докато дойдете. Има още много време. Седнете да се стоплите.

Деншичиро мълчаливо седна на мястото, което освободи за него Рьохей. Протегна ръце над пламъка и едно по едно почна да пука кокалчетата на пръстите си.

— Явно много съм подранил — каза.

Загрятото от огъня му лице вече бе придобило кръвожаден изглед.

— Не минахме ли пътьом покрай една чайна? — попита той и се намръщи.

— Да, обаче беше затворена.

— Някой от вас да иде и да донесе малко саке. Ако чукате по-дълго, ще ви отговорят.

— Саке ли, сега?

— Да, сега. Студено ми е.

Деншичиро се приближи до огъня, приклекна и почти го прегърна с ръце.

Тъй като никой не можеше да си спомня той сутрин, обед или вечер да се е появявал някога в доджото, без да мирише на алкохол, бяха почнали да приемат пиенето му като нещо естествено. Макар сега да бе заложена съдбата на цялото училище Йошиока, на един от мъжете наистина му хрумна неясната мисъл дали няма да е по-добре учителят да се стопли с малко саке, вместо да се мъчи да размахва сабята със замръзнали ръце и нозе. Друг някой тихо отбеляза, че ще е опасно да не го послушат, дори да е за негово добро и двама се затичаха към чайната. Сакето, което донесоха, още вдигаше пара.

— Хубаво! — отбеляза Деншичиро. — Това ми е най-добрият приятел и помощник.

Те неспокойно го гледаха как отпива, молейки се да не поеме толкова много, както обикновено. Деншичиро обаче се спря доста преди да е стигнал обичайното си количество. Въпреки привидното безгрижие той добре знаеше, че животът му стои на везните.

— Слушайте! Може ли това де е Мусаши?

Всеки наостри уши.

Мъжете около огъня бързо станаха и в същия миг иззад ъгъла на сградата се появи една тъмна сянка. Махна с ръка и извика:

— Не бойте се, аз съм.

Макар изискано облечен, с високо пристегнати заради тичането хакама, човекът не можеше да скрие възрастта си. Гърбът му бе приведен като лък. Щом успяха да го видят по-ясно, мъжете си зашепнаха, че това е просто „старецът от Мибу“ и възбудата им се охлади. Старият човек бе Йошиока Гендзаемон, брат на Кемпо и Деншичиров чичо.

— Я, че това е чичо Ген! Какво ви води тук? — възкликна Деншичиро.

Не очакваше неговият чичо да сметне, че тази вечер се нуждаят от помощта му.

— А, Деншичиро — отвърна Гендзаемон, — ти наистина си поел нещата в свои ръце. Като те намерих тук, си отдъхнах.

— Исках да дойда да обсъдя нещата първо с вас, обаче…

— Да обсъдиш ли? Какво има за обсъждане? Завлякоха името Йошиока в калта, осакатиха брат ти! Ако не беше предприел нищо, щеше пред мен да отговаряш!

— Няма за какво да се тревожите. Аз не съм треперко като брат си.

— Ще ти повярвам за това. И знаех, че ще победиш, но реших, че е по-добре да те насърча малко. Тичах по целия път от Мибу дотук. И нека те предупредя, Деншичиро, според каквото съм чувал, не бива да приемаш този противник много леко.

— Това ми е ясно.

— Не бързай прекалено да спечелиш. Пази спокойствие, остави нещата на боговете. Ако по някаква случайност те убие, ще се погрижа за тялото ти.

— Ха-ха-ха-ха! Елате да се стоплите при огъня, чичо Ген.

Старият човек мълчаливо изпи чаша саке и после се обърна с укор към останалите:

— Вие какво правите тук? Нали със сигурност не сте намислили да го подкрепите със сабите си? Това е състезание между двама и изглежда страхливо наоколо да стоят много поддръжници. Времето почти дойде. Елате всички с мен. Ще се отдалечим достатъчно, за да не изглежда, че се готвим да нападаме някого.

Мъжете последваха нареждането и оставиха Деншичиро сам. Той седеше близо до огъня и си мислеше: „Когато чух камбаните, беше осем. Сега трябва да е девет. Мусаши закъснява.“

Единствената следа от учениците бяха черните стъпки от нозете им в снега, единствения звук — пукането на ледените висулки, които се откъсваха от стрехите на храма. Веднъж някакъв клон се счупи под тежестта на снега. При всяко нарушаване на тишината погледът на Деншичиро се стрелкаше наоколо като очи на сокол.

И също като сокол през снега се появи един мъж.

Развълнуван и задъхан, Хьосуке съобщи:

— Той идва.

Деншичиро вече бе разбрал това, преди да чуе думите му и сега беше на крака.

— Идва ли? — повтори той папагалски, докато тъпчеше несъзнателно с крака последните живи въглени от огъня.

Хьосуке разказа, че Мусаши се бавил след излизането си от Огия, сякаш не забелязвал силния сняг.

— Точно преди няколко минути се качи по каменните стълби пред светилището Гион. Аз минах по една задна улица и идвам колкото можах по-бързо, но той макар да се влачеше, надали ще закъснее много сега. Надявам се, че сте готов.

— Хмм, така значи… Махай се сега, Хьосуке.

— Къде са останалите?

— Не знам, но не те искам тук. Притесняваш ме.

— Добре, господине — каза Хьосуке с покорен глас.

Той обаче не искаше да си тръгва и реши да не го прави. Щом Деншичиро стъпка огъня в кишата и с тръпка на възбуда се обърна към двора, Хьосуке се мушна под издигнатия под на храма и остана да клечи в тъмното. Макар на открито вятърът да не му направи особено впечатление, тук под постройката той остро го пронизваше. Премръзнал до кости, той прегърна колената си с ръце и се опита да излъже себе си, че зъбите му тракат и по гръбнака му лазят болезнени тръпки само заради студа, съвсем не и от страх.

Деншичиро са отдалечи на стотина крачки от храма и застана с широко разкрачени нозе, единият опрян на корена на някакъв висок бор. Така, със забележимо нетърпение, той зачака. Топлината от сакето бързо се изгуби и той усещаше как студът хапе плътта му. Дори за Хьосуке, който можеше да види двора така ясно като в бял ден, бе очевидно, че учителят му почва да губи самообладание.

Куп сняг се срути от клона на едно от дърветата. Изнервен, Деншичиро се стресна. Мусаши още не се появяваше.

Най-сетне, вече без сили да стои повече на едно място, Хьосуке излезе от своето скривалище и извика:

— Какво е станало с Мусаши?

— Ти още ли си тук? — попита ядосан Деншичиро.

И той обаче беше раздразнен като Хьосуке и сега не му нареди да си тръгва. По мълчаливо взаимно съгласие двамата се приближиха един към друг. Останаха така и се оглеждаха във всички посоки, като от време на време единият или другият отбелязваше:

— Не го виждам.

Всеки път гласът ставаше по-ядосан и пълен с повече подозрение.

— Избягал е, копелето му! — възкликна Деншичиро.

— Няма как — настоя Хьосуке, като се впусна в сериозно обяснение какво точно е видял и защо е сигурен, че накрая Мусаши ще дойде.

— Какво е това? — прекъсна го Деншичиро и бързо стрелна поглед към единия край на храма.

От кухненската постройка зад дългата зала излизаше трепереща светлина на свещ. Държеше я някакъв свещеник, толкова можеше да се различи, но двамата не можаха да определят неясната сянка зад него.

Двете фигури и светлинката минаха през портата между кухнята и главното здание и слязоха по дългата тераса на Санджусангендо.

— Тук всичко е затворено нощем — обясняваше с приглушен глас свещеникът, — тъй че не съм сигурен. Тази вечер някакви самураи се топлеха във вътрешния двор. Може те да са били хората, за които питате, обаче сега, както виждате, ги няма.

— Съжалявам, че ви притесних, когато спяхте — отвърна спокойно другият. — А, няма ли там под онова дърво двама мъже? Може да са онези, които предупредиха, че ще ме чакат тук.

— Е, няма по-лесно от това да ги питате и да разберете.

— Така и ще направя. Сега вече мога да се оправя сам, така че нека не ви задържам да се върнете в стаята си.

— Да не би да отивате с приятелите си на разходка, за да се порадвате на снега?

— Нещо такова — отвърна другият и леко се засмя.

Свещеникът угаси свещта и каза:

— Навярно няма нужда да ви го казвам, но ако палите близо до храма огън като онези мъже по-рано, моля, бъдете внимателен и го загасете, когато си тръгвате.

— Непременно ще направя така.

— Много добре, тогава. Сега моля да ме извините.

Свещеникът се върна обратно през портата и я залости. Известно време мъжът на терасата остана неподвижен, съсредоточено загледан в Деншичиро.

— Кой е това, Хьосуке?

— Не мога да го позная, но дойде от кухнята.

— Не изглежда да е от храмовите хора.

Двамата се приближиха на двадесетина крачки към постройката. Очертанията на мъжа се придвижиха към средата на терасата. Там той спря и привърза ръкава си. Мъжете от двора доближиха още, за да го разгледат, но в следващия миг нозете им отказаха да се помръднат повече.

Деншичиро си пое два или три пъти дъх и едва тогава извика:

— Мусаши!

Добре съзнаваше, че мъжът, застанал на няколко педи над него, е в много по-изгодно положение — безупречно защитен не само откъм гърба, но и отстрани. За да се опита да го нападне отляво или отдясно, всеки първо трябваше да се изкачи при него. Така Мусаши оставаше свободен да посвети цялото си внимание на противника отпред.

Зад Деншичиро мястото бе открито, ветровито и покрито със сняг. Сигурен беше, че Мусаши не е довел със себе си никого, но не можеше да си позволи да забравя тила си. Направи движение, сякаш отърсва нещо от кимоното си и нетърпеливо каза на Хьосуке:

— Махай се оттук!

Другият отстъпи до задния край на двора.

— Готов ли сте?

Въпросът на Мусаши бе спокоен, но твърд. При трескавата си възбуда неприятелят му го усети като леденостудена вода.

Сега Деншичиро за пръв път огледа добре Мусаши. „Значи това е копелето!“, помисли си. Омразата му бе пълна — мразеше го заради осакатяването на брат си, дразнеше се, че простите хора сравняват Мусаши със самия него и имаше вродено презрение към такива, както смяташе, селски парвенюта, правещи се на самураи.

— Кой сте, че да питате готов ли съм? Вече е доста след девет!

— Аз казал ли съм, че ще бъда тук точно в девет?

— Не се оправдавайте! Отдавна ви чакам. Както виждате, вече съм напълно готов. А сега слезте оттам!

Не подценяваше противника си дотолкова, че да се осмели да го нападне при сегашното положение.

— Ей сега — отвърна с лек смях Мусаши.

Имаше разлика между неговата представа за готовност и тази на Деншичиро. Макар телесно подготвен, последният едва започваше да събира духовните си сили, докато за Мусаши двубоят бе започнал много преди да се появи пред неприятеля си. За него сега битката навлизаше в своята втора и най-важна част. При светилището Гион видя отпечатъците от стъпки в снега и в същия миг го обзе войнствена възбуда. Като забеляза, че сянката, която го следваше, е изчезнала, решително влезе през предната порта на Ренгеоин и бързо стигна до кухнята. След като събуди свещеника, завърза с него разговор и незабелязано го разпита какво е станало по-рано вечерта. Без да го е грижа, че малко е закъснял, остана да пие чай и да се стопли. Появата му след това бе внезапна и под относително сигурното прикритие на терасата. Така първият ход беше негов.

Втората възможност се оказа опитът на Деншичиро да го принуди да слезе на открито. Единият начин би бил да приеме, другият — сам да си избере положението за бой. Наложителна беше предпазливост; в случаи като този победата е подобна на отразена във водата луна — ако без да мислиш скочиш да я уловиш, може да се удавиш.

Нищо не можеше да скрие раздразнението на Деншичиро.

— Вие не само закъснявате — извика той, — ами и не сте готов. А аз оттук няма как да ви нападна.

Все още съвършено спокоен, Мусаши отвърна:

— Идвам. Само минута.

На Деншичиро нямаше нужда да му се казва, че гневът може да го поведе към поражението, но при този откровен опит да бъде раздразнен той не успяваше да се овладее. Получените уроци по стратегия му изневериха.

— Слез! — кресна той. — Тук, на двора! Стига номера и да се бием храбро! Аз съм Йошиока Деншичиро! На такива уловки и страхливости мога само да плюя. Щом се плашите, преди да е започнал двубоят, значи не сте достоен да застанете срещу мен. Слизайте оттам!

Мусаши се ухили.

— Йошиока Деншичиро, а? Какво има да ме е страх от вас? Миналата година през пролетта ви разсякох на две, тъй че тази вечер ще ми е просто за втори път.

— За какво говорите? Къде? Кога?

— В Коягю, в Ямато.

— Ямато ли?

— За да бъдем точни, в банята на странноприемницата Ватая.

— Вие сте бил там ли?

— Бях. Естествено, и двамата бяхме без дрехи, но аз с поглед прецених мога ли да ви разполовя или не. И с поглед още там и тогава ви посякох, и то доста сполучливо, ако ми е позволено сам да кажа това. Навярно вие не забелязахте, тъй като по тялото ви не останаха белези, но аз без съмнение ви победих. Другите може да са готови да слушат хвалбите ви колко сте способен в сабления бой, но от мен не чакайте друго освен присмех.

— Любопитен бях какво ли ще ми кажете, а сега разбрах — тъпотии. Обаче вашето бръщолевене е любопитно. Слезте оттам и ще ви накарам да си поотворите самонадеяните очички!

— С какво оръжие ще се биете? Сабя? Дървена сабя?

— Защо питате, след като нямате дървена сабя? Дошли сте с очакването да използвате метална, нали така?

— Така е, обаче си помислих, че ако поискате да се бием с дървени саби, ще ви отнема вашата и ще се сражавам с нея.

— Нямам такава, глупако! Стига перчене. Бий се!

— Готов ли сте?

— Не!

Деншичиро отстъпи назад да направи място на Мусаши да слезе и петите му очертаха в снега черна коса линия, дълга около девет педи. Преди да скочи, Мусаши бързешком пристъпи на около двадесет-тридесет педи встрани по терасата. После застанаха един срещу друг, с още прибрани саби и внимателно вперени в противника очи, на към двеста педи от храма и в този миг Деншичиро обезумя. Изведнъж той издърпа оръжието си и замахна с него. Сабята му беше дълга, точно каквато подхожда на тялото му. Само с едно леко изсвистяване тя с удивителна лекота мина през въздуха точно там, където допреди миг стоеше Мусаши.

Той обаче бе по-бърз. Още по-бързо дори беше изскачането на лъскавото острие от неговата ножница. Изглеждаше, сякаш двамата са прекалено близо един до друг, за да не пострада някой, но след като за минута светлината играеше по сабите им, се раздалечиха.

Изтекоха няколко напрегнати минути. Противниците стояха мълчаливи и неподвижни, с вдигнати във въздуха и насочени с върхове една към друга саби, но на разстояние от около девет стъпки. Струпалият се по челото на Деншичиро сняг падна върху миглите му. За да го отърси, той сбърчи лице, докато накрая мускулите по челото му заприличаха на безброй мърдащи бучки. Изпъкналите му очни ябълки приличаха на прозорците на топилна пещ, а дълбоките му, равномерни издишвания бяха горещи и силни като от ковашко духало.

Умът му се изпълни с отчаяние, тъй като разбираше в колко лошо положение е. „Защо сега държа сабята си на равнището на очите, когато винаги преди нападение я вдигам над главата?“, запита се той. Това не бе мислене в обичайния смисъл на думата. Самата кръв, която чуваше как тупка в неговите жили, му говореше. Цялото тяло обаче, чак до пръстите на краката, се бе съсредоточило в усилието да се покаже пред врага страховит и яростен.

Гризеше го съзнанието, че стойката със сабя пред очите не е от онези, в които е най-добър. На няколко пъти помръдна да вдигне лакти и да премести оръжието над главата си, но се оказа прекалено опасно. Мусаши дебнеше точно такова раздвижване, за да улови мъничката част от секундата, когато ръцете ще минат пред очите и попречат на противника му да вижда.

Мусаши също държеше своята сабя на равнището на погледа. Лактите му бяха отпуснати, гъвкави и способни да се помръднат във всяка една посока. Тези на Деншичиро, задържани в непривичното положение, бяха стегнати и вдървени. Не успяваше да хване добре сабята. Сабята на Мусаши пък бе съвършено неподвижна; по тънкия й горен ръб започна да се събира сняг.

Докато като сокол се взираше за най-малкото грешно помръдване от страна на противника си, Мусаши преброи колко пъти вдиша и издиша. Не просто искаше, а трябваше да спечели. Остро съзнаваше, че отново стои на чертата, която дели от едната страна живота, а от другата — смъртта. Деншичиро му се струваше като грамаден валчест камък, като нещо, което не може сега да заобиколи. През ума му премина името на военния бог, Хачиман.

„Той е по-изкусен от мене“, помисли си открито Мусаши. Същото чувство за непълноценност изпита преди в крепостта Коягю, когато бе обкръжен от четиримата най-големи майстори на школата Ягю. Ставаше така винаги, когато застанеше пред бойци от старите школи, тъй като собствените му умения бяха неясно определени и неосмислени, всъщност нищо повече от начин да се предпази, за да не бъде убит. Докато се взираше в Деншичиро, разбра, че в създадения от Йошиока Кемпо и усъвършенстван през целия му живот стил има и простота, и сложност, че там всичко е добре осмислено и подредено и срещу този начин на водене на бой не може да надделееш само с груба сила или с духа си.

Мусаши бе нащрек да не направи никакво излишно движение. Простите уловки, които знаеше, не бяха в състояние сега да му помогнат. Изненада се доколко самите му ръце отказват да се протегнат напред или встрани. Най-доброто, което можеше да направи, бе да поддържа обичайната отбранителна стойка и да чака. От напрягане очите му се зачервиха; молеше се на Хачиман за победа.

От надигащата се възбуда сърцето му затуптя по-бързо. Ако беше някой обикновен човек, можеше объркването да го повлече като водовъртеж и да го погуби. Но Мусаши остана твърд и се отърси от своето чувство за безпомощност, като че отърсва сняг от ръкава си. Способността да овладее това вълнение беше плод на няколкото предишни близки срещи със смъртта. Сега духът му бе изцяло буден, като че се махна някакво було от очите му.

Мъртва тишина. Снегът се трупаше по косата на Мусаши, по раменете на Деншичиро.

Мусаши престана да вижда пред себе си големия камък. Той самият вече не съществуваше като отделна личност. Желанието да победи бе забравено. Виждаше белотата на снега, който се сипе между него и другия. Духът му беше лек като този сняг. Пространството изглеждаше като продължение на тялото му. Той бе станал едно с вселената или тя — едно с него. Беше и не беше на това определено място.

Нозете на Деншичиро леко помръднаха напред. Треперещото връхче на сабята му издаде желание да се раздвижи.

После два живота угаснаха с два удара на сабя. Първо замахна към гърба си и главата на Отагуро Хьосуке, или част от нея, прелетя покрай него като голяма алена череша, докато тялото безжизнено политна към Деншичиро. Последва ужасяваш вик, с който Деншичиро нападна, но той бе пресечен по средата и звукът му отекна в околното пространство. Мусаши се хвърли така нависоко, че изглеждаше да скача някъде от височината на гърдите на своя противник. Едрото тяло на Деншичиро се олюля назад и се строполи сред пръски бял сняг.

Жалко сгърчен, със заровено в снега лице, умиращият извика:

— Чакай! Чакай!

Мусаши вече не бе там.

— Чухте ли?

— Това е Деншичиро!

— Ранен е!

Черните сенки на Гендзаемон и учениците от Йошиока като вълна се спуснаха през двора.

— Вижте! Хьосуке е убит!

— Деншичиро!

— Деншичиро!

Разбраха обаче, че няма полза да викат и няма полза да мислят за лекар. Главата на Хьосуке бе разцепена напречно, от дясното ухо до средата на устата, тази на Деншичиро — от темето до дясната скула. Всичко това за секунди.

— Ето… ето защо те предупреждавах — треперещо рече Гендзаемон. — Ето защо ти казах да не гледаш леко на него. О, Деншичиро, Деншичиро!

Старецът прегърна тялото на своя племенник в безсмислен опит да го утеши.

Гендзаемон продължи да държи трупа на Деншичиро, но видът на останалите, които шареха по почервенелия от кръв сняг, го ядоса.

— Какво е станало с Мусаши? — прогърмя той.

Някои вече бяха започнали да търсят, но не откриваха и следа от Мусаши.

— Няма го — дойде глуповат и неуверен отговор.

— Някъде наоколо е — излая Гендзаемон. — Да не е крилат? Ако не успея да му отмъстя, никога повече не ще мога да вдигна глава като член на семейството Йошиока. Намерете го!

Един от мъжете шумно си пое дъх и посочи нещо. Останалите отстъпиха на крачка и впериха очи в същата посока.

— Това е Мусаши.

— Мусаши ли?

Докато се осъзнаваха, въздухът се изпълни с тишина — не спокойствието на молитвено място, а застрашителна, дяволска тишина, сякаш уши, очи и умове са престанали да действат.

Каквото и да бе видял мъжът, не беше Мусаши, който бе застанал под стрехата на най-близката постройка. С вперени в мъжете от Йошиока очи и прилепен към стената гръб, той започна предпазливо да се движи, докато стигна югозападния ъгъл на Санджусангендо. Покатери се на терасата и бавно и тихо пропълзя до средата й.

„Ще нападнат ли?“, запита се. Щом никой не помръдна към него, продължи крадешком до северната страна на зданието и с един скок се изгуби в тъмнината.

Изисканите люде

— Никой нагъл благородник няма да успее да се мери с мен! Щом си мисли, че ще ме накара да млъкна, като ми прати празен лист хартия, ще трябва просто да си поговоря с него. И ще доведа Йошино, дори само заради едната ми чест!

Казват, че не е нужно човек да бъде млад, за да обича игрите. След определен брой чаши никой не можеше да задържи Хайя Шою.

— Я ме заведи в тяхната стая! — нареди той на Сумигику и опря ръка на рамото й, за да стане.

Коецу напразно го съветваше да се укроти.

— Не! Ще доведа Йошино… Знаменосци, напред! Вашият военачалник влиза в битка! Всички сърцати мъже да ме следват!

Забележителна особеност на пияните е, че макар наглед постоянно са заплашени да се катурнат или да претърпят нещо по-лошо, ако никой не им се пречка, те обикновено излизат читави. При все това този свят наистина щеше да е много суров, ако никой не вземаше мерки да ги предпази. След толкова години опит Шою добре можеше да разграничи кога се развлича сам и кога весели другите. Щом го сметнеха достатъчно пийнал, за да могат лесно да се справят с него, той нарочно започваше да се клатушка и олюлява, докато някой не му се притече на помощ, при което пияното му състояние предизвикваше всъщност благоразположението на другия.

— Ще паднете — извика Сумигику и се втурна да предотврати това.

— Не бъди глупава. Краката ми може да се малко неуверени, но духът ми е решителен!

Гласът на Шою звучеше почти детински.

— Опитайте да тръгнете сам.

Момичето го пусна и той веднага се свлече на пода.

— Явно съм малко уморен. Някой ще трябва да ме носи.

Пътьом до стаята на господаря Канган, Шою се преструваше, че не съзнава нищо, но всъщност всичко забелязваше. Олюляваше се, политваше, отпускаше се отведнъж и по други начини успя да задържи своите придружители нащрек от единия край на дългия коридор до другия.

Въпросът беше дали „наглите, недопечени благородници“, както той ги нарече, ще успеят или не да запазят Йошино Даю само за себе си. Едрите търговци, при все че не бяха нищо повече от богати хора от простолюдието, не тръпнеха от страхопочитание пред царедворците на Императора. Като пръскаха по тях достатъчно злато, за да ги държат доволни, участваха в изисканите им развлечения, привидно оказваха почит на издигнатото им положение и им позволяваха да подхранват своята гордост, те бяха в състояние да ги направляват като кукли на конци. Никой не знаеше това по-добре от Шою.

Светлината весело играеше по шоджито в преддверието към стаята на господаря Карасумару. Шою заопипва плъзгащата се преграда в опит да я отвори.

Внезапно вратата се отвори отвътре.

— Я, Шою, че това сте вие! — възкликна Такуан Сохо.

Очите на Шою широко се отвориха, първо стреснато, после радостно.

— Добри ми отче! — рече малко неясно той. — Каква приятна изненада! Вие през цялото време тук ли сте били?

— А вие, добри ми господине, през цялото време тук ли бяхте? — повтори въпроса му Такуан.

Той сложи ръка около врата на Шою и двамата пиянски се прегърнаха като влюбени, като отриха брадясалите си бузи.

— Добре ли си, стар негоднико?

— Да, мошеник такъв. А ти?

— Надявах се да те видя.

— И аз теб.

Преди още прочувствените приветствия да са привършили, двамата се тупаха едни друг по главата и си ближеха носовете.

Господарят Карасумару насочи вниманието си от преддверието към господаря Коное Нобутада, седнал срещу него, и с язвителна усмивка заяви:

— Ха! Точно както очаквах. Нашият шумен приятел дойде.

Карасумару Мицухиро беше още млад, навярно към тридесетте. Дори да не беше безупречното облекло, у него пак щеше да има нещо аристократично, тъй като беше хубав, със светла кожа, гъсти вежди, алени устни и умни очи. Макар да оставяше впечатлението, че е много кротък човек, зад гладката външност се криеше остър нрав, подхранван от дълго трупано недоволство спрямо военното съсловие. Често го бяха чували да казва: „Защо през този век, когато само на воините се признава да бъдат пълноценни хора, аз съм се родил благородник?“

По негово мнение военното съсловие трябваше да се занимава само с военни въпроси и нищо друго, а всеки млад придворен, който не негодува от сегашното положение на нещата, беше глупак. Пълното господство на военните влизаше в разрез със старото правило, че властта се упражнява от Императорския двор, само с помощта на армията. Самураите вече въобще не правеха опит да поддържат съгласие с благородничеството. Те бяха взели в свои ръце всичко и се отнасяха към хората от двора, сякаш са само за украшение. Не само пищните прически, каквито се позволяваха на придворните, бяха безсмислени — и решенията, които им даваха да взимат, биха били по силите и на кукли.

Господарят Карасумару смяташе за тежък пропуск от страна на боговете, че са направили човек като него благородник. Макар и служител на Императора, той виждаше открити пред себе си само два пътя — да живее в постоянно нещастие или да прекара живота си в пиянско веселие. Разумният избор бе да положи глава на коленете на някоя красавица, да се прехласва по бледата светлина на луната, да се радва на черешовите цветове напролет и да умре с чаша саке в ръката.

Издигнал се от Императорски министър на финансите до помощник на Заместник-министъра на дясната страна и после до Императорски съветник, Карасумару заемаше висока длъжност в безсилния дворцов управляващ апарат, но прекарваше голяма част от своето време в квартала за развлечения, където атмосферата го предразполагаше да забрави обидите, понесени по принуда при изпълняването на по-сериозни задължения. Между постоянните му другари имаше още няколко неудовлетворени знатни младежи, всички бедни в сравнение с военните управници, но някак способни да събират пари за своите нощни излети до Огия — единственото място, както твърдяха, където били свободни да се почувстват хора.

Тази вечер Карасумару имаше обаче гост от друг вид — мълчаливия, добре възпитан Коное Нобутада, с около десет години по-възрастен от него. Нобутада също имаше благородническа осанка и строг поглед в очите си. Лицето му беше пълно, веждите — гъсти и макар възтъмната му кожа да беше белязана с плитки следи от шарка, приятната сдържаност в поведението правеше този недостатък някак приемлив. На места като Огия човек никога не би предположил, че това е един от най-високопоставените благородници в Киото, глава на семейството, от което се избираха императорските регенти.

Седнал до Йошино, той се усмихна дружелюбно, обърна се към нея и попита:

— Това нали е гласът на господин Фунабаши?

Тя прехапа устни, вече по-червени от сливов цвят и очите й издадоха неудобство от създалото се положение.

— Какво да правя, ако влезе? — рече тя неспокойно.

— Не ставайте! — нареди господарят Карасумару и улови края на кимоното й.

— Какво правите там навън, Такуан? Студено е от тази отворена врата. Ако ще излизате — излезте, ако ще се връщате вътре — върнете се, обаче затворете вратата.

Такуан се хвана на уловката, покани Шою:

— Влезте вътре — и издърпа стареца в стаята.

Този пристъпи и седна право срещу двамата благородници.

— Я, каква приятна изненада! — възкликна Мицухиро с престорена искреност.

Шою се примъкна на костеливите си колене по-наблизо и протегна ръка към Нобутада с думите:

— Дайте ми малко саке.

Получил чашата, старецът с прекомерна тържественост се поклони.

— Радвам се да ви видя, стари ми Фунабаши — рече ухилен Нобутада. — Вие винаги изглеждате в добро разположение на духа.

Шою пресуши чашата и я подаде обратно.

— Не съм и допускал, че господарят Канган има за гост ваше превъзходителство. — Преструвайки се на още по-пиян, отколкото бе в действителност, той като стар прислужник поклати дългия си, сбръчкан врат и с престорен страх помоли: — Простете ми, ваша чест! — После с друг тон добави: — А защо трябва да съм толкова учтив? Ха-ха! Не е ли така, Такуан? — Отново обви с ръка врата на монаха, дръпна го към себе си и посочи с пръст двамата царедворци. — Благородниците, Такуан — заяви Шою, — са онези хора на този свят, които най-много съжалявам. Кичат се с гръмки звания като Съветник или Регент, но освен честта те не им носят нищо. Даже търговците са по-добре от тях, не смятате ли?

— Съгласен съм — отвърна Такуан, докато измисляше начин да освободи врата си.

— Я сега — продължи Шою и сложи една чаша право под носа на свещеника. — Още не съм получил от вас нищо за пиене.

Такуан му наля малко саке. Старецът пи.

— Лукав човек сте вие, Такуан. В този свят вашите събратя свещениците са хитри, търговците са умни, воините — силни, а благородниците — глупави. Ха-ха! Нали така?

— Така е, така е — съгласи се Такуан.

— Заради високото си положение благородниците не могат да правят каквото искат, а от друга страна са откъснати от държавния живот и управлението. Значи всичко, което им остава, е да съчиняват стихове или да станат майстори на краснописа. Не е ли истина?

Той отново се изсмя.

Макар Мицухиро и Нобутада да обичаха веселието също колкото Шою, откритите му подигравки ги поставяха сега в неловко положение. Двамата отговориха с мъртво мълчание.

Като се възползва от създаденото смущение, Шою продължи:

— Вие какво мислите, Йошино? Благородниците ли ви се нравят или предпочитате търговците?

— Хе-хе — изкикоти се Йошино. — Ама че странен въпрос, господин Фунабаши!

— Не се шегувам. Опитвам се да надзърна в дълбините на женското сърце. И ето, сега виждам. Вие предпочитате в действителност търговците, нали така? Мисля, че ще е по-добре да ви отведа оттук. Елате с мен в нашата стая.

Той я хвана за ръка и се изправи с дълбокомислено изражение на лицето.

Стреснат, Мицухиро разля сакето си.

— Една шега стига понякога твърде далеч — каза той, дръпна ръката на Йошино от Шою и я притегли по-близо до себе си.

Притисната между двамата, Йошино се засмя и опита да разведри положението. Взе ръката на Мицухиро в своята дясна, тази на Шою — в лявата, придаде си загрижен израз и каза:

— Какво въобще да правя с вас двамата?

Тези, за които ставаше дума, макар нито да се ненавиждаха, нито сериозно да си съперничеха в любовта, се почувстваха задължени от правилата на играта да направят всичко по силите си, та положението на Йошино Даю да стане още по-неудобно.

— Хайде, добра ми госпожице — настоя Шою. — Сама трябва да решите. Трябва да изберете мъжа, чиято стая ще украсите и на когото ще дадете сърцето си.

Такуан също се намеси в разпрата.

— Много интересен въпрос, нали? Кажете ни, Йошино, кого избирате?

Единственият, който не участваше в това, остана Нобутада. След известно време чувството му за благоприличие го накара да се намеси:

— Стига, гости сте — не бъдете груби. Смея да твърдя, че както се държите, Йошино с радост би се отървала и от двамата. Защо не се забавляваме и не престанем да я тормозим? Коецу трябва да е останал съвсем сам. Нека някое от вас, момичета, да иде да го покани тук.

Шою махна с ръка.

— Няма защо да го водите. Аз просто ще се върна в нашата стая с Йошино.

— Няма — заяви Мицухиро и още по-здраво прегърна момичето.

— Ах това благородническо безочие! — възкликна Шою. Очите му мятаха искри. Предложи една чаша на Мицухиро с думите: — Нека да решим кой ще я получи, като тук — пред очите й — направим едно надпиване.

— Ами разбира се, това звучи забавно — Мицухиро взе голяма чаша и я постави на масичката между двамата. — Сигурен ли сте, че сте достатъчно млад да издържите на това? — попита той закачливо.

— Няма защо да съм млад, за да се съревновавам с един кльощав благородник!

— Как ще решаваме кой е наред? Не е приятно само да се наливаме. Да играем някоя игра. Който и да загуби, ще трябва да изпие още една пълна чаша. Коя игра да бъде?

— Може да опитаме да видим кой ще надвие другия с поглед.

— Това ще значи да гледам вашето грозно търговско лице. Това не е игра, ами мъчение.

— Не ме засягайте! Хм, какво ще кажете за играта на камък, ножица и хартия?

— Добре!

— Такуан, вие ще бъдете съдия.

— На вашите услуги.

Със сериозни изражения, двамата започнаха. След всеки тур загубилият се оплакваше с подхождащо скръбен тон и всички се смееха.

Йошино Даю тихо се измъкна от стаята, като краят на дългото й кимоно изящно се влачеше подире й, и с тържествена крачка тръгна надолу по коридора. Скоро след като тя си тръгна, Коное Нобутада се обади:

— Аз също трябва да си вървя — и незабелязан се оттегли.

Като се прозина невъздържано, Такуан се излегна и без дори да пита за позволение, положи глава върху коляното на Сумигику. Макар да беше приятно да дреме тук, той изпита също пристъп на виновно съжаление. „Трябва да се прибера, помисли си. Сигурно им е мъчно без мен.“ Мислеше си за Джотаро и Оцу, които пак бяха заедно в дома на господаря Карасумару. Такуан отведе момичето там след тежкото преживяване при Кийомидзудера.

Монахът и господарят Карасумару бяха стари приятели с много общи интереси — поезия, дзен, пиене и дори политика. Към края на миналата година Такуан получи писмо, с което го канеха да прекара новогодишните празници в Киото. „Вие изглежда сте се затворили в някакъв малък храм на село, пишеше Мицухиро. Не ви ли е мъчно за столицата, за доброто саке от Нада, за обществото на красивите жени, за гледката на малките дъждосвирци край река Камо? Ако обичате съня, предполагам, че е добре да се упражнявате в дзен на село, но ако искате нещо по-живо, то елате тук сред хора. В случай, че изпитвате някаква тъга по столицата, не се колебайте да ни посетите.“

Скоро след своето пристигане в началото на новата година Такуан не без изненада видя в двора да си играе Джотаро. Той узна с подробности от Мицухиро какво прави тук момчето и след това от самия Джотаро чу, че няма вест от Оцу, откакто през първия ден на новата година момичето попаднало в ноктите на Осуги.

На сутринта след завръщането си Оцу бе повалена от треска и още беше на легло, като Джотаро се грижеше за нея, седеше по цял ден край възглавницата й, охлаждаше й челото с влажни кърпи и в определеното време й отсипваше от лекарството.

Колкото и да му се искаше да си тръгне, Такуан не можеше да стори това, преди да го е направил неговият домакин, а Мицухиро изглежда все повече и повече се увличаше от надпиването.

Тъй като и двамата състезатели бяха стари пиячи, изглеждаше, че трябва да завършат наравно. Така и стана. Въпреки това те продължиха да пият, седнали с допрени колена, като оживено си бъбреха. Такуан не можеше да разбере дали темата е управлението на военното съсловие, вродените качества на благородничеството или мястото на търговците в развитието на външната търговия, но явно ставаше дума за нещо много сериозно. Монахът вдигна глава от коляното на Сумигику и с все още затворени очи се опря на един от стълбовете до нишата, като от време на време се усмихваше на някой дочут откъслек от разговора. След време Мицухиро с обиден глас попита:

— Къде е Нобутада? Да не си е отишъл у дома?

— Оставете го. А къде е Йошино? — поиска да узнае Шою, който изведнъж придоби твърде трезвен вид.

Мицухиро каза на Риня да повика Йошино.

Докато минаваше покрай стаята, където бяха в началото на вечерта Шою и Коецу, Риня надзърна вътре. Мусаши седеше там сам, с лице точно до белия пламък на лампата.

— Я, не знаех, че сте се върнали — възкликна тя.

— Не съм тук отдавна.

— От задната врата ли влязохте?

— Да.

— Къде ходихте?

— Ъ-ъ, вън от този квартал.

— Обзалагам се, че сте имали среща с някое красиво момиче. Срамота! Срамота! Ще кажа на господарката си — закани се дръзко момичето.

Мусаши се засмя.

— Тук няма никой — отбеляза той. — Какво е станало с тези хора?

— В една друга стая са, играят си с господаря Канган и един свещеник.

— И Коецу ли?

— Не. Не знам той къде е.

— Може да се е прибрал. Ако е така, аз също трябва да си вървя.

— Не бива да говорите така. Щом сте дошли в този дом, не можете да си тръгнете без съгласието на Йошино Даю. Ако просто се измъкнете, ще ви се смеят. А на мен ще ми се карат.

Несвикнал с шегите на куртизанките, Мусаши прие тази вест със сериозно изражение на лицето и с мисълта: „Значи така стояли тук нещата“.

— В никакъв случай не бива да си тръгвате, без да сте си взели както трябва довиждане. Само почакайте тук, докато се върна.

След няколко минути се появи Такуан.

— А ти откъде се взе? — попита той и леко потупа ронина по рамото.

— Какво? — пое си шумно дъх Мусаши. Плъзна се от възглавницата, прилепи ръце до пода и дълбоко се поклони. — Колко дълго време мина, откакто ви виждах за последен път!

Такуан вдигна ръцете му от пода и каза:

— Това е място за забавление и отмора. Няма нужда от тържествени поздрави… Казаха ми, че и Коецу бил тук, но не го виждам.

— Къде, мислите, може да е отишъл?

— Да го намерим. Има доста неща, за които да говоря с тебе насаме, но те могат да почакат до някое по-подходящо време.

Такуан отвори вратата към съседната стая. Там, с крака върху покритото котацу и завит с юрган, лежеше Коецу. Малък позлатен параван го отделяше от останалата част на стаята. Той кротко спеше. Такуан не се реши да го събуди.

Коецу обаче отвори очи по собствена воля. За миг се втренчи в лицето на свещеника, после в това на Мусаши. Не разбираше още какво значи всичко това.

След като му обясниха положението, Коецу заяви:

— Щом в другата стая сте само вие с Мицухиро, нямам нищо против да дойда.

Тримата откриха, че Мицухиро и Шою най-сетне са се наприказвали и сега тънат в скръбно мълчание. Бяха стигнали до мига, в който сакето започва да става горчиво на вкус, устните да пресъхват и глътката вода да навява мисли за дома. Тази вечер последствията бяха дори по-лоши — Йошино ги беше напуснала.

— Защо всички да не се прибираме? — предложи някой.

— Най-добре ще е — съгласиха се останалите.

Макар всъщност да не им се искаше особено да си вървят, те се бояха, че ако останат още, настроението на вечерта съвсем ще се изпари. Щом обаче станаха да си тръгват, в стаята връхлетя Риня заедно с две по-малки момичета. Тя стисна ръката на господаря Канган и каза:

— Простете, че ви накарахме да чакате. Моля ви да не си тръгвате. Йошино Даю е готова да ви приеме в личната си стая. Знам, че е късно, но заради снега вън е светло и в този студ трябва поне да се стоплите както трябва, преди да се качите в паланкините. Елате с нас.

На никой вече не му се играеше. Трудно беше отново да се улови загубеното настроение.

Като забеляза колебанието им, едно от момичетата се обади:

— Йошино каза, че сигурно всички сте сметнали за невъзпитано, дето си е тръгнала така, но тя не виждала какво друго да направи. Ако отстъпи пред господаря Канган, щяла да наскърби господин Фунабаши, а ако тръгне с господин Фунабаши, господарят Канган щял да бъде самотен. Не иска никой от вас двамата да се чувства пренебрегнат, затова ви кани на едно питие преди лягане. Моля ви да я разберете и да останете още малко.

Почувствали, че отказът би бил нелюбезен — и немалко любопитни да видят прочутата куртизанка в собствените й покои — мъжете се оставиха да ги убедят. Момичетата ги поведоха към горния край на градинската стълба, където намериха пет чифта селски сламени сандали. Навлякоха ги и безшумно тръгнаха през мекия сняг. Мусаши нямаше представа какво става, но останалите предположиха, че ще участват в чайна церемония, тъй като за Йошино се знаеше, че е страстна поклонничка на чая. Тъй като след всичкото пиене вечерта никой не би възразил на чаша чай, те не се възпротивиха до мига, в който момичетата подминаха чаения павилион и ги поведоха към някакво обрасло поле.

— Къде ни водите? — попита господарят Канган с укор в гласа. — Та това е черничева градина!

Момичетата се изкискаха и Риня побърза да обясни:

— О, не! Това е нашата градина с божури. Рано през лятото слагаме тук столчета и всички идват да пият и да се радват на цветята.

— Черници или божури, не е много приятно да стоим тук навън в снега. Нима Йошино се опитва да ни простуди?

— Простете. Само още малко остава.

В ъгъла на полето имаше малка къщичка със сламен покрив, която, като се съди по вида, най-вероятно беше селска къща, останала отпреди околността да бъде застроена. Зад нея имаше малка горичка и дворът бе отделен от добре поддържаната градина на Огия.

— Отсам — подканиха ги момичетата и поведоха към една стая с пръстен под, в която стените и подпорите бяха почернели от сажди.

Риня извести за идването им и от вътрешността се чу гласът на Йошино Даю:

— Добре дошли! Моля, влезте.

Огънят в огнището хвърляше меки червеникави отблясъци по хартията на шоджито. Всичко тук изглеждаше изцяло откъснато от града. Щом се огледаха в кухнята и забелязаха окачени на стената наметала за дъжд, мъжете почнаха да се чудят какво ли развлечение им е приготвила Йошино. Шоджито се плъзна настрани и те един по един пристъпиха в стаята с огнището.

Кимоното на Йошино беше в бледо и чисто жълто, обито й — от черен брокат. Лицето й бе изрисувано съвсем леко и тя сега беше вчесала косата си наново по прост, домашен начин. Гостите се загледаха в нея с възхищение.

— Колко необикновено!

— Колко очарователно!

В непридирчивото си облекло на фона на почернелите стени Йошино бе сто пъти по-хубава, отколкото в сложно избродираните костюми по модата Момояма, които по друго време носеше. Ярките кимона, с които бяха свикнали мъжете, лъскавото червило и обкръжението от позлатени паравани и сребърни свещници бяха необходими за една жена с нейния занаят. Но Йошино нямаше нужда от нищо, което да подсилва хубостта й.

— Хмм — каза Шою, — това тук е нещо много особено.

Старецът не беше от онези, които лесно сипят похвали, но сега хапливият му език изглежда временно се укроти.

Без да слага възглавници, Йошино ги покани да седнат до огнището.

— Аз, както виждате, живея тук и не мога да ви предложа много, но имам поне огън. Надявам се сте съгласни, че огънят е най-голямото удоволствие, което може да бъде предложено в студена снеговита нощ, бил гостът княз или просяк. Има добър запас от съчки, така че дори цяла нощ да прекараме в разговори, няма да се налага да използвам за горене растенията от саксиите. Моля, настанете се удобно.

Благородникът, търговецът, художникът и свещеникът седнаха с кръстосани крака пред огнището и протегнаха ръце над огъня. Коецу се замисли за мразовития преход от Огия дотук и поканата да дойдат при този жизнерадостен огън. Наистина е като празненство, а това е същината на гостоприемството.

— Елате и вие при огъня — обади се Йошино.

Тя се усмихна приветливо на Мусаши и се помести леко, за да му направи място.

Мусаши бе поразен от издигнатото общество, в което се оказа. След Тойотоми Хидейоши и Токугава Иеясу тази жена бе навярно най-прочутата личност в Япония. Оставаха разбира се Окуни от театъра Кабуки и любовницата на Хидейоши — Йодогими, но за Йошино се смяташе, че е по-изискана от първата и по-умна, красива и мила от втората. Мъжете, които имаха връзки с нея, бяха известни като „купувачи“, докато нея самата наричаха „Даю“. Всяка първокласна куртизанка бе позната като „даю“, но кажеше ли се Даю с натъртване, се имаше предвид Йошино и никоя друга. Мусаши беше чувал, че тя имала седем слугини да я къпят и две да й режат ноктите.

Тази вечер за първи път в живота си Мусаши се озова в обществото на изрисуваните и изтънчени дами. В отговор на това държанието му стана до вдървеност благовъзпитано. Това беше отчасти и защото не можеше да открие какво толкова изключително намират мъжете в Йошино.

— Моля ви, не се стеснявайте — каза тя. — Елате да седнете тук.

След четвъртата или петата покана Мусаши се предаде. Щом зае мястото до нея, той се захвана да подражава на останалите и неловко протегна като тях ръце над огъня.

Йошино хвърли поглед към ръкава му и зърна някакво червено петно. Докато другите бяха увлечени в разговор, тя тихо извади от своя ръкав парченце хартия и го избърса.

— О, благодаря ви — каза Мусаши.

Ако бе замълчал, никой нямаше да забележи какво стана, но в мига, в който отвори уста, погледите до един се насочиха към аленото петно върху хартията в ръката на Йошино.

Като отвори широко очи, Мицухиро попита:

— Това е кръв, нали?

Йошино се усмихна.

— Не, разбира се. Това е листенце от червен божур.

Счупената лютня

Няколкото съчки в огъня тихо горяха, като изпускаха приятен мирис и осветяваха малката стая, все едно е пладне. Тънкият пушек не дразнеше очите; приличаше на бели божурови листенца, поръсени понякога с пурпурно златни и алени искри. Винаги, когато огънят затихнеше, Йошино добавяше нови съчки от кутията.

Мъжете бяха твърде пленени от хубостта на пламъците, за да питат за подпалките, но накрая Мицухиро се обади:

— Какво дърво слагате? Това не е бор.

— Не — отвърна Йошино. — Божурово дърво е.

Всички останаха леко изненадани. Божурът с неговите тънки, като на храст стъбла надали изглежда подходящ за гориво. Йошино взе една леко овъглена пръчка и я подаде на Мицухиро.

После му разказа, че божурите в градината били засадени преди повече от сто години. В началото на зимата градинарите ги подрязвали много ниско и изрязвали червясалите горни части на стеблата. Отрязаното запазвали за горене. Макар количеството да е малко, то е достатъчно за Йошино.

Божурът, отбеляза тя, е цар на цветята. Навярно е съвсем разбираемо, че изсъхналите му стъбла не са като обикновеното дърво, също както някои хора имат достойнства, които останалите не притежават.

— Колко са онези — рече замислено Йошино, — чиито достойнства надживяват увехналите и умрели цветя? — След това с печална усмивка сама отвърна на въпроса си: — Ние хората цъфтим само през младостта, после, още преди да сме умрели, ставаме сухи, бездушни скелети.

Малко по-късно добави:

— Простете, че нямам какво друго да ви предложа освен сакето и огъня, но поне имаме достатъчно дърва да ни стигнат до изгрев-слънце.

— Не бива да се извинявате. Това е прием, достоен за княз.

Макар привикнал на охолство, Шою бе искрен в похвалата си.

— Има едно нещо, което бих ви помолила да направите за мен — каза Йошино. — Ще ми напишете ли нещо за спомен от тази вечер?

Докато тя натриваше мастилото, момичетата постлаха в съседната стая един вълнен килим и сложиха на него няколко листа китайска хартия. Направена от бамбук и черничево дърво, тя бе твърда и лесно попиваше, най-добрата за калиграфско писане.

Мицухиро пое ролята на домакин, обърна се към Такуан и каза:

— Добри ми отче, след като дамата ни помоли, ще напишете ли нещо подходящо? Или трябва първо да помолим Коецу?

Коленичил, Коецу мълчаливо се дръпна по-напред. Вдигна четката, замисли се за миг и нарисува един божуров цвят.

Над него Такуан написа:

Защо ли упорствам

в живот така откъснат

от хубост и страст?

Макар прелестни,

ярките листенца на божурите

окапват

и те умират.

Стихотворението на Такуан бе в японски стил. Мицухиро предпочете да пише по китайски образец и изписа няколко реда от едно стихотворение на Цай Вен:

Когато съм зает, планината ме гледа.

Когато съм свободен, аз гледам планината.

Макар да изглежда едно, не е,

понеже всяка заетост стои по-долу от отдиха.

Под стихотворението на Такуан Йошино написа:

Дори докато цъфтят,

над цветята тегне

дъх на печал.

Дали мислят за бъдещето,

когато листенцата им

няма вече да ги има?

Шою и Мусаши мълчаливо гледаха. Последният изпита голямо облекчение, че никой не настоя и той да напише нещо.

Върнаха се при огнището и си поговориха малко, докато Шою, забелязвайки близо до нишата във вътрешната стая една бива, вид лютия, помоли Йошино да им посвири. Останалите подкрепиха предложението му.

Без следа от някаква свитост момичето взе инструмента и седна в средата на слабо осветената вътрешна стая. Държанието й не беше като на горда от уменията си изкусна свирачка, но не опитваше да си придаде и неуместна плахост. Мъжете прогониха от умовете си случайните мисли, за да могат да се посветят на откъса от „Повести за Хейке“, който тя щеше да изпълни. Нежните, тихи звуци бяха сменени от бурна, после насечена мелодия. Огънят отслабна и в стаята стана по-тъмно. Упоени от музиката, никой не се помръдна, докато едно малко изригване на искри не ги върна отново на земята.

Щом музиката свърши, Йошино с лека усмивка рече:

— Боя се, че не свирих много добре.

Остави лютнята на място и се върна при огъня. Щом мъжете станаха да си вземат довиждане, Мусаши, доволен че е спасен от по-нататъшна досада, бе първият, който отиде до вратата. Йошино един по един се сбогува с останалите, но на него не каза нищо. Щом се обърна да си върви, тя мълчаливо го хвана за ръкава.

— Останете през нощта тук, Мусаши. Някак… не ми се иска да ви оставям да си тръгнете.

Надали лицето на девица, към която са отправили обидно предложение, щеше да е по-румено. Мусаши опита да се измъкне, като се направи, че не е чул, но за всички бе ясно, че е прекалено объркан, за да каже нещо.

Йошино се обърна към Шою и попита:

— Нали няма пречка да го задържа тук?

Мусаши махна ръката на Йошино от ръкава си.

— Не, тръгвам с Коецу.

Щом припряно се приближи до вратата, Коецу го спря.

— Не бъдете такъв, Мусаши. Защо не останете тази нощ тук? Може да се върнете при мен утре. В крайна сметка, дамата има добрината да прояви внимание към вас.

И за да подчертае думите си, той се дръпна и отиде при другите двама.

Съзнанието на Мусаши го предупреди, че се опитват нарочно да го накарат да остане, за да могат после да се посмеят на случката. При все това сериозността, която виждаше по лицата на Йошино и Коецу, говореше, че това не може да е само шега.

Силно развеселени от неудобството му, Шою и Мицухиро решиха да се пошегуват.

— Вие сте най-щастливият мъж в страната — възкликна единият, а другият предложи доброволно да го замести.

Закачките се прекъснаха от идването на един непознат мъж, когото Йошино бе пратила да огледа квартала. Той дишаше тежко и зъбите му тракаха от страх.

— Останалите господа може да си тръгват — каза той, — но за Мусаши и дума да не става. Сега е отворена само главната порта, а от другата й страна, покрай чайната Амигаса и по улицата, има купища самураи, които на малки групички обикалят наоколо. Всички са от училището Йошиока. Дюкянджиите са се уплашили, че може да стане нещо страшно и до един са затворили по-рано. Казаха ми, че вън от квартала, в посока към манежа, имало поне сто души.

Мъжете останаха стреснати, не само от новината, но и от това, че Йошино е взела такава предпазна мярка. Само на Коецу бегло му бе хрумнало, че може да се очаква някакво произшествие.

Момичето се бе догадило, че става нещо, щом видя петното от кръв на ръкава на Мусаши.

— Мусаши — каза тя, — сега, след като чухте какво е там навън, навярно сте по-решен от всякога да излезете, само за да докажете, че не ви е страх. Но аз ви моля да не правите нищо прибързано. Ако вашите врагове ви сметнат за страхливец, утре винаги можете да им докажете, че не сте такъв. Тази вечер сте дошли тук да отдъхнете и истинският мъж се отличава с това, че може да се забавлява до насита. Йошиока искат да ви убият. Със сигурност не е позорно да избегнете това. Всъщност, ако сега настоите да влезете в капана им, много хора биха ви упрекнали в неблагоразумие.

— Разбира се, остава въпросът за вашата лична чест, но аз ви моля, размислете за неприятностите, които една битка ще причини на хората в този квартал. Животът на вашите приятели също ще се окаже в опасност. При тези обстоятелства единствената разумна постъпка ще е да останете.

Без да дочака отговора му, тя се обърна към останалите мъже и каза:

— Мисля, че няма пречка вие да си тръгнете, стига да внимавате по пътя.

Около два часа по-късно часовникът удари четири. Далечният шум на музика и пеене бе замрял. Мусаши седеше на прага на стаята с огнището — самотен затворник в очакване на утрото. Йошино остана до огъня.

— Не ви ли е студено там? — попита тя. — Елате моля насам на топло.

— Не се грижете за мен. Легнете си. Щом слънцето изгрее, излизам.

Същите думи си бяха разменили вече доста пъти, но напразно.

Въпреки известната недодяланост на Мусаши, на Йошино той се стори привлекателен. Макар да се казваше, че жена, която гледа на мъжете като на мъже, а не като на източник на доходи, няма защо да си търси работа в квартала за развлечения, това бе просто съмнителна стара мъдрост, повтаряна от съдържателите на домове за разврат — хора, които познаваха само обикновени проститутки и нямаха досег с големите куртизанки. Жени с възпитанието и образованието на Йошино бяха напълно способни на нежни чувства. Тя бе само година или две по-възрастна от Мусаши, но колко различни бяха двамата по отношение на опит в любовта! Като го гледаше как седи вдървен, сдържа чувствата си и избягва да я погледне в лицето, сякаш нейният вид може да го ослепи, тя отново се почувства като невинна девойка, изпитваща първите любовни трепети.

Прислужващите момичета, без да забелязват вътрешното напрежение, бяха разстлали в съседната стая разкошни постели, достойни за сина и дъщерята на някой даймио. В ъгълчетата на брокатените възглавници нежно проблясваха златни камбанки.

Шумът от свличане на сняг от покрива, който се чуваше, напомняше донякъде за човек, скочил от оградата в градината. Всеки път в такъв миг Мусаши настръхваше като таралеж. Нервите му сякаш стигаха чак до краищата на косата.

Йошино усети по нея да минава тръпка. Беше най-студеното време на нощта, часовете точно преди да се съмне, но неприятното чувство не се дължеше на студа. То идваше от настървения вид на този мъж и сложно се преплиташе с естественото й влечение към него.

Чайникът над огъня започна да свири и ведрият звук я успокои. Тя тихо наля малко чай.

— Скоро ще се съмне. Елате да пиете чаша чай и да се стоплите до огъня.

— Благодаря — отвърна Мусаши, без да помръдне.

— Готов е вече — повтори тя и опита чая.

Последното, което искаше, бе да се натрапва. Въпреки това й стана малко обидно, че чаят се похабява по този начин. След като изстина и не ставаше вече за пиене, тя го изля в малка кофичка, която държеше за такава цел. Каква полза, помисли си, да предлагам чай на селски момък като него, за когото радостите на това питие са без смисъл?

Макар да бе с гръб към нея, можеше да забележи, че цялото му тяло е изопнато като стоманени доспехи. В погледа й се долавяше разбиране.

— Мусаши.

— Какво?

— Срещу кого сте нащрек?

— Срещу никой. Просто опитвам да не се отпускам прекалено.

— Заради враговете ви ли?

— Естествено.

— В това състояние, както сте сега, ако внезапно ви нападнат наведнъж, тутакси ще ви убият. Сигурна съм в това и се натъжавам.

Той не отговори.

— Една жена като мен не знае нищо за Изкуството на войната, но по вида ви тази вечер имам ужасното чувство, че съм видяла мъж, комуто предстои да бъде посечен. Над вас има някаква мъртвешка сянка. Може ли да е така с един воин, комуто всеки миг е възможно да се наложи да застане пред дузина саби? Може ли такъв мъж да се надява да победи?

Въпросът звучеше добронамерено, обаче обезпокои Мусаши. Той се завъртя на другата страна, премести се до огнището и седна с лице към нея.

— Да не би да твърдите, че съм незрял?

— Ядосах ли ви?

— Нищо, казано от коя да е жена, не може да ме ядоса. Но ми е интересно да узная защо смятате, че се държа като човек, когото скоро ще убият.

Болезнено съзнаваше, че в този миг поддръжниците на Йошиока го заплитат в мрежа от саби, хитрости и тайни проклятия. Очаквал бе техния опит за отмъщение и в двора на Ренгеоин си помисли дали да не отиде да се скрие. Това обаче щеше да е нелюбезно спрямо Коецу и щеше да наруши обещанието си пред Риня. Далеч по-решаващо обаче се оказа опасението да не го обвинят, че е избягал от страх.

След като се върна в Огия, си помисли, че е проявил завидна степен на самообладание. Сега Йошино се присмива на незрялостта му. Ако се закачаше, както обикновено правят куртизанките, това не би го разстроило, но тя изглеждаше съвършено сериозна.

Заяви, че не бил ядосан, но очите му светеха като върхове на саби. Впери поглед право в бялото й лице.

— Изяснете се.

Щом тя не отговори веднага, той каза:

— Или може би просто се шегувахте?

Трапчинките й, за миг изчезнали, пак се появиха.

— Как може да говорите така? — засмя се тя и поклати глава. — Мислите ли, че ще се шегувам с един воин за нещо толкова важно?

— Е, какво искахте да кажете? Отговорете ми!

— Добре. След като изглежда толкова искате да узнаете, ще се опитам да обясня. Слушахте ли, докато свирех на лютнята?

— Какво общо има това?

— Май ви зададох глупав въпрос. Какъвто сте напрегнат, слухът ви надали би могъл да улови тънките и нежни тонове на музиката.

— Не, не е вярно. Слушах ви.

— Хрумна ли ви да се запитате как всички тези сложни съчетания на тихи и силни, високи и ниски звуци могат да се получат само от четири струни?

— Аз слушах разказа. Какво друго е имало за чуване?

— Повечето хора правят така, но на мен ми се иска да направя сега сравнение между лютнята и човека. Вместо да ви описвам как се свири, ще ви кажа едно стихотворение от По Чю-и, където той описва звуците на лютнята. Сигурна съм, че го знаете.

Тя сбърчи леко чело и с тих глас, между пеенето и говора, зарецитира:

Големите струни плющяха като дъжд,

малките шепнеха като че тайна,

плющяха, шепнеха — и после се смесиха

като падащи в нефритен поднос ситни и едри бисери.

Чухме гласа на авлига, нежен, скрит между цветята.

Чухме поток горчиво да ридае край пясъчен бряг…

От студения му допир самите струни сякаш се скъсаха,

като че не издържаха; и звуковете, глъхнещи

в дълбини на тъга и скрита горест

с мълчанието си казаха дори повече, отколкото преди

със звученето…

Сребърна ваза се счупи изведнъж и водата бликна

и навън изскочиха коне в доспехи и оръжия,

които се кръстосаха и заудряха —

и преди да е оставила перцето, тя удари за последно

и всичките четири струни издадоха общ звук,

като раздрана коприна.

— Значи, виждате, една проста лютня може да произведе безкрайно разнообразие от звуци. Това ме е озадачавало още от времето, когато се учех. Накрая счупих една лютня, за да видя какво има вътре. После се опитах сама да си направя. След като опитах така различни неща, най-после разбрах, че тайната на инструмента е в сърцевината.

Изведнъж тя млъкна, излезе и донесе от другата стая лютнята. Веднага щом седна отново, хвана инструмента за грифа и го задържа изправен пред Мусаши.

— Ако разгледате сърцевината отвътре, ще можете да разберете защо са възможни всички тези разнообразни тонове.

Взе в гъвкавата си ръка едно изящно, остро ножче, замахна бързо с него и го заби в крушовидната задна част на лютнята. След три-четири точни удара работата приключи така бързо и успешно, че Мусаши очакваше от инструмента да бликне кръв. Той дори усети лек пристъп на болка, като че острието е засегнало и неговата плът. Йошино остави ножа зад себе си и вдигна лютнята, за да може той да види как е направена.

Мусаши погледна първо лицето й, после счупената лютня и се запита дали тя наистина изпитваше яростта, която привидно се прояви в движенията й. Скритата болка от ударите още не го бе напуснала.

— Както виждате — каза Йошино, — вътрешността на лютнята е почти изцяло куха. Всички разнообразни звуци се дължат на това единствено напречно парче дърво по средата. Това е гръбнакът, жизнената сила, сърцето на инструмента. Ако дървото беше съвсем право и твърдо, звукът би бил еднообразен, но всъщност е изрязано в малко извита форма. Но и това само нямаше да създаде безкрайното разнообразие на лютнята. То се дължи на това, че на дървото е оставена известна свобода да се движи, да трепти в двата си края. С други думи казано, звуковото богатство идва от известна волност, известна отпуснатост в краищата на дървото.

— Същото е и с хората. В живота трябва да умеем да се променяме. Духовете ни трябва да са в състояние да се движат свободно. Да бъдеш много твърд и стегнат значи да си лесно чуплив и нечувствителен.

Очите на Мусаши не помръдваха от лютнята и устните му оставаха здраво стиснати.

— Всичко дотук — продължи тя, — трябва да е очевидно за всекиго, но не е ли присъщо на хората въпреки това да бъдат твърди? С един удар на перцето мога да накарам четирите струни на лютнята да звучат като копие, като сабя, като разкъсващ се облак, и всичко заради тънкото равновесие между здравина и гъвкавост в дървената сърцевина. Когато за първи път ви видях тази вечер, не успях да забележа и следа от гъвкавост — само здрава, неподатлива твърдост. Ако това дръвце беше така обтегнато и неподатливо като вас, един-единствен удар на перцето щеше да скъса струната и дори да счупи дървото. Може да е дръзко, че говорих такива неща, но се тревожех за вас. Не се шегувах и не ви се присмивах. Разбирате ли това?

В далечината пропя петел. През процепите в прозоречните капаци влезе слънчева светлина, отразена от снега. Мусаши седеше и се взираше в осакатеното тяло на лютнята и тресчиците по пода. Кукуригането на петела убягна от слуха му. Не забеляза и светлината на утрото.

— О — обади се Йошино, — съмна се.

Изглеждаше, че съжалява, задето нощта е минала. Протегна ръка за още дърва за огъня, но в същия миг осъзна, че те вече са свършили.

Шумовете на утрото — тракане на отварящи се врати, чуруликането на птиците — проникнаха в стаята, но Йошино не понечи да вдига капаците на прозорците. Макар огънят да бе изстинал, кръвта течеше гореща в жилите й.

Малките момичета, които й прислужваха, добре знаеха, че не бива да отварят вратите на къщата, преди да са били повикани.

Болест на сърцето

За два дни снегът се беше стопил и от топлите пролетни ветрове множеството млади пъпки набъбваха до пръсване. Слънцето печеше и дори памучните дрехи вече ставаха прекалено топли.

Пред входа на жилището на господаря Карасумару стоеше млад дзен-монах. Кимоното му беше опръскано до кръста с кал. След като не получи отговор на неколкократните си повиквания да го пуснат, той заобиколи, стигна до постройките на слугите и се повдигна на пръсти, за да надникне през един от прозорците.

— Какво има, отче? — попита Джотаро.

Монахът се обърна рязко и устата му зина. Не можеше да си представи какво може да прави такъв дрипльо в двора на Карасумару Мицухиро.

— Ако искате подаяния, ще трябва да идете от другата страна до кухнята — каза Джотаро.

— Не съм дошъл да прося — отвърна монахът и извади от кимоното си една кутия за писма. — Аз съм от Нансоджи в областта Идзуми. Това писмо е за Такуан Сохо. Разбрах, че гостувал тук. А ти от прислугата ли си?

— Естествено не. И аз съм гост като Такуан.

— Тъй ли? В такъв случай ще кажеш ли, моля, на Такуан, че съм тук?

— Почакайте тук. Ще го повикам.

Докато влизаше със скок в преддверието, Джотаро се спъна в подножието на един разпънат параван и завитите в кимоното му мандарини се търколиха на пода. Той ги събра бързо и се спусна към вътрешните стаи.

Върна се след няколко минути и осведоми монаха, че Такуан е излязъл.

— Казаха, че бил в Дайтокуджи.

— Знаеш ли кога ще се върне?

— Казаха „доста скоро“.

— Има ли къде да го почакам, без да преча?

Джотаро скочи на двора и поведе монаха право към плевника.

— Може да почакате тук — каза той. — Няма да смущавате никого.

Плевникът бе осеян със слама, колела от каруци, кравешки тор и най-различни други неща, но преди свещеникът да каже нещо, Джотаро вече тичаше през градината към една къщичка в западния край до оградата.

— Оцу! — извика той. — Нося ти мандарини.

Лекарят на господаря Карасумару бе казал на Оцу, че няма за какво да се тревожи. Тя му се довери, макар сама да разбираше колко е отслабнала, само като прекараше ръка по лицето си. Треската още я държеше и апетитът й не се беше върнал, но тази сутрин със слаб глас каза на Джотаро, че иска една мандарина.

Той изостави своя пост до леглото й и отиде първо в кухнята, където само му казаха, че в къщата няма мандарини. Като не намери и в зеленчуковите и останалите хранителни магазини, Джотаро отиде на открития пазар в Кьогоку. Там се предлагаше голямо разнообразие от стоки — копринена прежда, памук, масло за лампи, кожи и така нататък, — но мандарини нямаше. След като си тръгна от пазара, на няколко пъти видът на някакви оранжеви плодове зад оградите на частни градини породи у него надежди, но това се оказаха горчиви портокали и дюли.

Обиколил едва ли не половината град, той постигна успех едва когато се превърна в крадец. Даровете пред шинтоисткото светилище се състояха от купчинки картофи, моркови и мандарини. Мушна плодовете в кимоното си и хвърли поглед наоколо, за да се увери, че никой не го гледа. Уплашен да не би разяреният бог да изникне всеки миг пред него, Джотаро се моли по целия път до дома на Карасумару: „Моля ти се, не ме наказвай. Няма да ги ям аз.“

Нареди мандарините в редица, предложи една на Оцу и я обели. Тя се извърна и отказа да докосне плода.

— Какво има?

Щом се наведе напред да я погледне в лицето, тя още по-дълбоко зарови глава във възглавницата.

— Нищо няма — изхлипа.

— Пак почваш да плачеш, а? — каза Джотаро и цъкна с език.

— Извинявай.

— Не се извинявай. Изяж сега една от тези.

— По-късно.

— Е, изяж поне тази, която обелих. Моля те.

— Оценявам твоята загриженост, Джо, обаче точно сега не мога да ям нищо.

— Това е, понеже толкова много плачеш. Защо си такава тъжна?

— Плача, понеже съм щастлива — ти си толкова добър с мен.

— Не обичам да те гледам такава. Приисква ми се и на мен да заплача.

— Спирам, обещавам ти. Сега ще ми простиш ли?

— Само ако изядеш мандарината. Ако не ядеш нищо, ще умреш.

— По-късно. Изяж ти тази.

— О, не мога — Той тежко преглътна, като си представи гневните очи на бога. — Е, добре де, и двамата ще си вземем по една.

Оцу се обърна и с тънките си пръсти се зае да маха залепналите по обеления плод бели влакна.

— Къде е Такуан? — попита тя разсеяно.

— Казаха ми, че бил в Дайтокуджи.

— Истина ли е, че по-предишната вечер виждал Мусаши?

— Ти чу ли за това?

— Да. Чудя се, дали е казал на Мусаши, че аз съм тук.

— Предполагам.

— Такуан каза, че тези дни ще покани Мусаши да дойде. На теб казвал ли ти е нещо за това?

— Не.

— Чудя се дали е забравил.

— Да го питам ли?

— Моля те — отвърна тя и за първи път се усмихна. — Обаче не го питай пред мен.

— Защо не?

— Такуан е ужасен. Все казва, че съм страдала от „болест по Мусаши“.

— Нима ако дойде Мусаши, начаса няма да станеш и да оздравееш?

— Дори ти ли говориш такива неща?

Но Оцу изгледаше наистина щастлива.

— Там ли е Джотаро? — обади се един от самураите на Мицухиро.

— Ето ме.

— Такуан иска да те види. Ела с мен.

— Иди виж какво иска — подкани го Оцу. — И да не забравиш каквото говорихме. Ще го питаш, нали?

По бледите й страни се прокрадна розов оттенък и тя покри лицето си наполовина със завивката.

Такуан бе в дневната, където разговаряше с господаря Мицухиро. Джотаро с един замах плъзна вратата настрани и попита:

— Търсили ли сте ме?

— Да. Влез.

Мицухиро изгледа момчето с доброжелателна усмивка, без да обръща внимание на липсата на възпитание у него.

Щом седна, Джотаро се обърна към Такуан:

— Преди малко тук идва един свещеник, също като вас. Каза, че бил от Нансоджи. Да ида ли да го доведа?

— Остави това. Вече знам за него. Оплака ми се какъв калпазанин си.

— Аз ли?

— Мислиш ли, че е възпитано да заведеш някой гост в плевника и да го оставиш там?

— Той каза, че искал да чака, където няма да пречи.

Мицухиро започна да се смее, докато колената му се затресоха. Почти веднага обаче той си върна сдържания вид и попита Такуан:

— Право в Таджима ли отивате, без да се връщате в Идзуми?

Свещеникът кимна.

— Заминавате ли? — попита Джотаро.

— Да, трябва възможно най-бързо да се прибера у дома.

— Защо?

— Току-що научих, че майка ми е в много тежко състояние.

— Вие имате майка ли?

Момчето не можеше да повярва на ушите си.

— Естествено.

— Кога ще се върнете?

— Това зависи от здравето на майка ми.

— Какво… какво ще правя аз тук без вас? — възропта Джотаро. — Да не би това да значи, че няма да ви видим повече?

— Не, разбира се. Скоро отново ще се срещнем. Уредил съм вие двамата да останете тук и разчитам на теб да се грижиш за Оцу. Опитай се да я накараш да остави тъжните мисли и да се оправи. Трябват й не толкова лекарства, колкото по-голяма решимост.

— Не съм достатъчно силен да й дам такова нещо. Тя няма да се оправи, докато не види Мусаши.

— Труден случай е тя, признавам. Не ти завиждам за спътница като нея.

— Такуан, вие къде видяхте Мусаши?

— Ами…

Такуан погледна към господаря Мицухиро и срамежливо се засмя.

— Кога ще дойде той тук? Казахте, че ще го доведете и оттогава Оцу само за това мисли.

— Мусаши ли? — вметна небрежно Мицухиро. — Това да не е онзи ронин, който беше с нас в Огия?

— Не съм забравил какво казах на Оцу — обърна се Такуан към Джотаро. — На връщане от Дайтокуджи се отбих в къщата на Коецу да видя дали Мусаши е там. Коецу не го е виждал и смята, че той трябва още да е в Огия. Каза, че майка му била толкова притеснена, че написала на Йошино Даю писмо, в което я моли веднага да пусне Мусаши у дома.

— О? — възкликна господарят Мицухиро и вдигна вежди в смесено изражение на изненада и завист. — Значи той е още с Йошино?

— Явно и Мусаши е мъж като другите. Дори като млади да изглеждат по-различни, всички в крайна сметка се оказват едни и същи.

— Странна жена е Йошино. Какво толкова намира в този непохватен човек на сабята?

— Не си мисля, че я разбирам. Нито пък разбирам Оцу. Което ще рече — като цяло не разбирам жените. Що се отнася до мен, всички ми се струват малко болни. А пък Мусаши — за него навярно е дошло времето да навлезе в пролетта на живота си. Истинското му учение започва сега и той, да се надяваме, ще си набие в главата, че жените са по-опасни от сабите. При все това никой друг не може да решава заради него и аз не виждам какво друго да направя, освен да го оставя да се справи сам.

Малко притеснен, че каза толкова много пред момчето, Такуан побърза да благодари и да се сбогува със своя домакин, като за втори път го помоли да позволи на Оцу и Джотаро да останат още малко.

Такуан не зачиташе старата поговорка, че на път трябва да се тръгва рано сутрин. Беше готов да потегли, така и направи, макар слънцето забележимо да клонеше на запад и вече да се спускаше здрач.

Джотаро изтича покрай него и го дръпна за ръкава.

— Моля ви се, моля ви се, върнете се да кажете нещо на Оцу. Тя пак плаче и с нищо не мога да я развеселя.

— Двамата за Мусаши ли говорихте?

— Тя ми каза да ви попитам кога ще дойде той. Ако не дойде, се боя, че може да умре.

— Няма нужда да се тревожиш, че можела да умре. Само я остави на спокойствие.

— Такуан, а коя е Йошино Даю?

— Защо искаш да знаеш?

— Вие нали казахте, че Мусаши бил с нея?

— Хм. Нямам намерение да се връщам и да лекувам Оцу от болестта й, но искам да й кажеш едно нещо от мен.

— Какво?

— Да се храни добре.

— Сто пъти съм й го казвал.

— Така ли? Е, това е най-доброто, което би могъл да й каже човек. Ако обаче не иска да слуша, може да й кажеш и цялата истина.

— Каква е тя?

— Мусаши е влюбен в една куртизанка на име Йошино и от две нощи и два дни не е излизал от дома за развлечения. Глупаво е още да обича такъв мъж!

— Това не е истина! — възпротиви се Джотаро. — Той е моят сенсей! Той е самурай! Не е такъв. Ако кажа това на Оцу, тя може да си посегне на живота. Вие сте глупакът, Такуан! Стар и голям глупак!

— Ха-ха-ха!

— Нямате право да говорите лоши неща за Мусаши или да казвате, че Оцу била глупава.

— Добро момче си ти, Джотаро — каза свещеникът и го потупа по главата.

Джотаро се сви и избягна ръката му.

— Писна ми от вас, Такуан. Никога повече няма да ви моля за помощ. Сам ще намеря Мусаши и ще го доведа пак при Оцу!

— Знаеш ли къде е мястото?

— Не, но ще го открия.

— Може да се заяждаш, щом искаш, но няма да ти е лесно да намериш къде живее Йошино. Да ти кажа ли аз?

— Няма нужда.

— Джотаро, аз нито съм враг на Оцу, нито имам нещо против Мусаши. Тъкмо напротив! От години се моля двамата да успеят добре да насочат живота си.

— Тогава защо все такива лоши неща говорите?

— Така ли ти се струва? Може да си прав. Точно сега обаче те и двамата са болни. Ако на Мусаши никой не му се меси, болестта му ще премине, обаче Оцу се нуждае от помощ. Като свещеник се опитах да й помогна. Смята се, че ние можем да лекуваме болестите на сърцето, също както лекарите лекуват тези на тялото. За жалост аз не успях да направя нищо за нея и затова се отказвам. Щом тя не може да разбере, че любовта й е нещастна, най-доброто, което мога да сторя, е да я посъветвам да се храни добре.

— Не се тревожете за това. Оцу няма да моли за помощ лицемер като вас.

— Щом ме ми вярваш, иди сам до Огия в Янагимачи и виж с какво се занимава там Мусаши. После се върни и разкажи на Оцу какво си видял. За известно време сърцето й ще е разбито, но това може да й отвори очите.

Джотаро запуши ушите си с пръсти.

— Млъквай, стар лъжец с бръсната глава!

— Ти дойде да тичаш след мен, или си забравил?

Щом Такуан го остави и се отдалечи, Джотаро остана посред улицата да си припява една много непристойна песничка, с която уличните хлапета имаха навика да се подиграват на просещите монаси. В мига, в който онзи изчезна от погледа му, момчето се задави, избухна в сълзи и безутешно заплака. Когато накрая успя да се овладее, избърса очи и като заблудило се кученце, изведнъж спомнило си пътя за вкъщи, тръгна да търси Огия.

Първият, когото видя, беше една жена. Както беше забрадена, приличаше на обикновена домакиня. Джотаро притича до нея и попита:

— Как да стигна до Янагимачи?

— Това е кварталът с леките жени, нали така?

— Какво е квартал с леки жени?

— Боже мой!

— Ами, кажете ми, какво се прави там?

— Ах, ти!…

Тя го изгледа яростно за миг и след това бързо продължи по пътя си.

Джотаро обаче не се обезсърчи и упорито продължи, като питаше един след друг хората къде е Огия.

Мирисът на алоево дърво

Светлините в прозорците на домовете за развлечения ярко блестяха, но още бе твърде рано по трите главни улици на квартала да са се събрали много клиенти.

В Огия един от по-младите прислужници случайно хвърли поглед към входа. В очите, които надничаха през един процеп в завесата, имаше нещо необичайно. Под тях се виждаха чифт мръсни сламени сандали и върхът на дървена сабя. Младият мъж подскочи леко от изненада, но преди да е успял да отвори уста, Джотаро вече бе влязъл и заявил за какво идва.

— Нали Миямото Мусаши е в този дом? Той е мой учител. Ще му кажете ли, моля, че е дошъл Джотаро. Бихте могли да го помолите да излезе.

Изненаданото изражение на слугата бе сменено от строг намръщен поглед.

— Кой си ти, малко просяче? — изръмжа той. — Тук няма никой с такова име. Как така си вреш тук мръсното лице, точно когато клиентите започват да идват? Вън!

Той сграбчи Джотаро за яката и силно го блъсна.

Ядосан, Джотаро се наду като мехур и кресна:

— Я стига! Дошъл съм тук да видя учителя си.

— Не ме е грижа защо си тук, плъх такъв. Твоят Мусаши вече много ядове ни създаде. Няма го тук.

— Щом не е тук, не можете ли просто да кажете? Махнете си ръцете от мен!

— Лукав ми се виждаш. Откъде да знам, че не са те пратили от училището Йошиока?

— Нямам нищо общо с тях. Кога си тръгна Мусаши? Къде отиде?

— Първо ми даваш нареждания, сега почваш да ме разпитваш. Трябва да се научиш да си сдържаш езика. Откъде да го знам къде е?

— Добре, щом не знаете, но ми пуснете яката!

— Добре, ще те пусна — ето как!

Той изви здраво ухото на Джотаро, завъртя го на другата страна и го тласна към изхода.

— Ох! — изписка Джотаро.

Сви се, извади дървената си сабя и удари прислужника през устата, от което предните зъби на този се счупиха.

— О-у-у!

Сложил едната си ръка пред кървящата уста, с другата младежът повали Джотаро.

— Помощ! Убийство! — завика момчето.

Събра всички сили, също както когато уби кучето в Коягю, и перна прислужника със сабята по темето. От носа на младежа потече кръв и като издаде звук не по-силен от въздишката на дъждовен червей, той се строполи под една върба.

Някаква проститутка, излегнала се на показ зад решетестия прозорец от другата страна на улицата, вдигна глава и извика на съседката си:

— Погледни! Видя ли? Онова момче с дървената сабя току-що уби някакъв мъж от Огия! Сега тръгва да бяга!

Улицата неусетно се напълни с търчащи насам-натам хора и във въздуха отекнаха кръвожадни викове.

— Накъде тръгна?

— Как изглеждаше?

Суматохата замря така внезапно, както и започна, и още преди да дойде време да заприиждат посетители, вече никой не говореше за произшествието. Сбивания ставаха често и обитателите на квартала на бърза ръка уреждаха или скриваха по-кървавите от тях, за да избегнат разследване от страна на властите.

Докато главните улици тук бяха осветени като посред бял ден, имаше странични пресечки и незастроени места, които бяха съвсем тъмни. Джотаро си намери някакво скривалище, което после смени с друго. Доста простодушно си мислеше, че ще успее да се измъкне, но всъщност целият квартал бе обграден с висока десет стъпки стена, направена от обгорени, подострени в горния край трупи. След като стигна до нея, той опипом тръгна от вътрешната й страна, но не успя да намери дори голям процеп, какво остава за врата. Когато тръгна назад, за да избегне една от големите улици, забеляза някакво младо момиче. Погледите им се срещнаха, тя го повика тихо и му махна с нежната си бяла ръка да се приближи.

— Мен ли викате? — предпазливо попита Джотаро. Не откри в покритото с бяла пудра лице лоши намерения и дойде по-наблизо. — Какво има?

— Не си ли ти момчето, което дойде в Огия да пита за Миямото Мусаши? — попита с мек глас тя.

— Да.

— Казваш се Джотаро, нали?

— А-ха.

— Ела с мен. Ще те заведа при Мусаши.

— Къде е той? — попита Джотаро, отново изпълнен с подозрения.

Момичето се спря и обясни, че Йошино Даю, сериозно загрижена от произшествието със слугата, я пратила да потърси Джотаро и да го отведе до мястото, където се крие Мусаши.

— Вие прислужница на Йошино Даю ли сте? — попита момчето с израз на признателност.

— Да. Сега можеш да си спокоен. Ако тя те защити, никой в квартала не може да те пипне.

— Моят учител наистина ли е там?

— Ако не беше, защо да ти показвам пътя сега?

— Какво прави той на такова място?

— Щом отвориш вратата на онази селска къщичка там, ще можеш сам да видиш. Сега трябва да се връщам на работа.

И тя тихо изчезна зад храстите в съседната градина.

Къщичката изглеждаше прекалено скромна, за да бъде окончателна цел на неговото дирене, но не можеше да си тръгне, без да е проверил. За да стигне до един от страничните прозорци, Джотаро претърколи един от градинските камъни до стената, покачи се на него и притисна нос в бамбуковата решетка.

— Той е там! — каза той, като снижи глас и с труд се опита да скрие присъствието си.

Жадуваше да протегне ръка и да докосне своя учител. Толкова време бе минало!

Мусаши беше заспал до огнището, подпрял глава на ръката си. Облеклото му не приличаше на нищо, в което го бе виждал по-рано Джотаро — копринено кимоно на едри шарки, като онези, които носеха градските контета. На пода бе постлано червено парче вълнен плат; върху него лежаха четка за рисуване, мастилница и няколко листа хартия. На единия Мусаши се бе упражнявал да рисува патладжан, на другия — птича глава.

Джотаро остана потресен.

„Как може да си губи времето в рисуване на картинки?, запита се ядосан той. Не знае ли, че Оцу е болна?“

Раменете на Мусаши бяха наполовина загърнати с тежък извезан плат. Несъмнено това бе женска дреха, а яркото кимоно беше направо противно. Джотаро долови някакъв полъх на сладострастие, в който се таеше нещо зло. Както в първия ден на новата година, сега го заля вълна на горчиво възмущение от порочния живот на възрастните. „Нещо не е наред с него, помисли си. Това не е истинският Мусаши.“

Раздразнението му бавно премина в пакостливост и той реши, че знае как да постъпи. „Добре ще го изплаша“, реши и много тихо понечи да слезе от камъка.

— Джотаро — извика Мусаши. — Кой те доведе дотук?

Момчето се спря и отново погледна през прозореца. Мусаши още лежеше, но очите му бяха полуотворени и се усмихваше.

Джотаро се спусна към предната страна на къщата, изтича през вратата и обгърна с ръце раменете на своя учител.

— Сенсей! — избъбри той щастливо.

— Значи дойде, а? — Легнал по гръб, Мусаши протегна ръце, прегърна момчето и притисна мръсната му глава към гърдите си. — Откъде знаеше, че съм тук? Такуан ли ти каза? Много време мина, а?

Без да го пуска, той седна. Сгушен до топлите гърди, които почти бе забравил, Джотаро зашава с глава като кученце.

Накрая той премести главата си на коляното на Мусаши и остана да лежи така.

— Оцу е болна на легло. Можете да си представите колко много иска да ви види. Все повтаря, че стига само да дойдете, и ще се оправи. Само веднъж, това е всичко, което иска.

— Горката Оцу.

— Тя ви видя на моста в първия ден от новата година, докато говорехте с онова смахнато момиче. Ядоса се и се затвори като охлюв в черупката си. Опитах се да я завлека до моста, но не искаше да дойде.

— Не я виня. Онзи ден Акеми разстрои и мене.

— Трябва да идете да я видите. Тя е в дома на господаря Карасумару. Само влезте и кажете: „Виж, Оцу, аз дойдох“. Ако го направите, тя веднага ще оздравее.

Решен да предаде възможно най-ясно молбата си, Джотаро каза много повече от това, но същината беше такава. От време на време Мусаши прекъсваше с „Хм“ и веднъж-дваж каза: „А, така ли?“, но по някаква причина, която момчето не успяваше да проумее, той, въпреки настояванията на Джотаро, не отвърна недвусмислено, че ще изпълни искането. Въпреки цялата си привързаност към своя учител, Джотаро започна да изпитва към него някакво неприятно чувство и му се прищя здравата да се скарат.

Войнствеността му нарастваше и се стигна дотам, само уважението да го сдържа все още. Изведнъж млъкна и по лицето му ясно се изписа неодобрение. Погледът му стана кисел, а устните се изкривиха, като че току-що е изпил чаша с оцет.

Мусаши взе скицника и четката и се зае да добавя черти към една от рисунките си. Джотаро се втренчи с отвращение в патладжана и си помисли: „Какво го кара да си мисли, че може да рисува? Ужасен е!“

Скоро Мусаши загуби интерес и започна да плакне четката. Джотаро се канеше да повтори за пореден път своята молба, когато чу от каменните стъпала вън шум на дървени сандали.

— Прането ви е сухо — обади се някакъв момичешки глас.

Прислужничката, която бе довела Джотаро, влезе сега с кимоно и наметка в ръката, и двете грижливо сгънати. Постави ги пред Мусаши и го помоли да ги огледа.

— Благодаря — каза той. — Изглеждат съвсем като нови.

— Петната от кръв не излизат лесно. Трябва много да се търка.

— Сега, струва ми се, ги няма. Благодаря ви… Къде е Йошино?

— О, тя е страшно заета, търчи от един посетител при друг. Не й дават и миг почивка.

— Тук беше много приятно, но ако остана още, ще бъда в тежест. Възнамерявам да се измъкна навън веднага, щом изгрее слънцето. Бихте ли съобщили това на Йошино и ще й предадете ли моите най-дълбоки благодарности?

Джотаро си отдъхна. Мусаши със сигурност трябва да е решил да се види с Оцу. Такъв трябваше да бъде неговият учител, добър и благороден. На лицето на момчето се появи радостна усмивка.

Веднага щом девойката излезе, Мусаши остави дрехите пред Джотаро и каза:

— Тъкмо навреме дойде. Трябва да върна това на жената, която ми услужи с тях. Ще искам да ги занесеш в къщата на Хонами Коецу — тя е в северната част на града — и да се върнеш с моето кимоно. Ще направиш ли това за мен като добро момче?

— Разбира се — отвърна Джотаро и погледна одобрително своя учител. — Сега тръгвам.

Уви дрехите в парче плат, заедно с едно писмо от Мусаши до Коецу и метна вързопа на гърба си.

Точно тогава прислужницата пристигна с вечерята и ужасена вдигна ръце нагоре.

— Какво правите? — пое си тя дъх. Когато Мусаши обясни, извика: — О, не може да го пуснете да излезе! — и му разказа какво е сторил Джотаро.

За щастие момчето не се беше прицелило достатъчно точно и слугата бе оживял. Прислужничката увери Мусаши, че тъй като това е само едно от многобройните сбивания тук, вече всичко може да се смята приключено, понеже Йошино лично е предупредила собственика и останалите хора в дома да мълчат за станалото. Добави обаче, че като се е обявил за ученик на Миямото Мусаши, Джотаро неволно е дал потвърждение на слуха, че Мусаши е все още в Огия.

— Ясно — отвърна просто Мусаши.

Той изгледа въпросително Джотаро, който се чешеше по главата, беше се дръпнал в ъгъла и се опитваше да стане възможно най-незабележим.

Момичето продължи:

— Няма нужда да ви казвам какво би могло да се случи, ако той се опита да излезе. Наоколо още има много хора от Йошиока, които чакат да си покажете лицето. За Йошино и собственика всичко е много трудно, понеже Коецу ни помоли да се грижим добре за вас. Домът не може просто да ви пусне да идете право в ноктите им. Йошино е решена да ви опази.

— А онези самураи са толкова упорити. Постоянно наблюдават и вече пратиха няколко души да ни обвиняват, че ви крием. Отървахме се от тях, но те още не са се убедили. Наистина не разбирам това. Държат се, като че са на военен поход. Зад портата на квартала има три или четири редици от мъже, навсякъде е пълно със съгледвачи и всички са въоръжени до зъби.

— Йошино смята, че трябва да останете тук още четири-пет дни, или поне докато те се уморят да чакат.

Мусаши й благодари за добрината и загрижеността, но загадъчно добави:

— Аз също съм намислил нещо.

Той с готовност се съгласи вместо Джотаро да прати до дома на Коецу някой прислужник. Онзи се върна след по-малко от час с бележка от стопанина:

Нека се срещнем, когато пак ни се удаде възможност. Макар може би да изглежда дълъг, животът в действителност е прекалено къс. Моля ви да се грижите за себе си. Поздрави отдалеч.

Макар малко на брой, думите бяха топли и много искрени.

— Дрехите ви са в този пакет — каза прислужникът. — Майката на Коецу нарочно ме помоли да ви предам от нея най-добри пожелания.

Поклони се и излезе.

Мусаши погледна памучното кимоно, старо, окъсано, толкова често излагано на дъжда и росата, покрито с петна от пот. Кожата му се чувстваше под него по-добре, отколкото под тънките коприни, които му дадоха в Огия; това със сигурност бе облеклото за човек, зает със сериозно изучаване на сабленото изкуство. Нито имаше нужда, нито желаеше нещо по-добро.

Очакваше, след като е била няколко дни сгъната, дрехата да има мирис на застояло, но щом мушна ръце в ръкавите, откри, че има много свеж дъх. Беше изпрана и гънките ясно личаха. Сети се, че Мийошу я е изпрала сама и му се прииска и той да имаше майка. Замисли се за дългия живот в самота, който го очаква, без други близки освен сестра му, която живее в планини, където той самият никога не ще може да се върне. Остана така известно време с поглед, наведен към огъня.

— Да вървим — каза накрая.

Стегна обито си и мушна под него своята любима сабя. В същия миг усещането за самотност се изпари така бързо, както го бе и обзело. Тази сабя, помисли си, ще трябва да му бъде майка, баща, брат и сестра. Това се зарече преди години, така и трябваше да бъде.

Джотаро вече беше навън и се взираше нагоре в звездите. Мислеше си, че колкото и късно да пристигнат в дома на господаря Карасумару, Оцу ще е още будна.

— Ама ще се изненада! — каза си той. — Толкова ще е щастлива, че сигурно пак ще започне да плаче.

— Джотаро — обади се Мусаши, — през дървената порта отзад ли влезе?

— Не знам дали е било отзад. Онази там беше.

— Иди там и ме почакай.

— Няма ли да тръгнем заедно?

— Да, но първо искам да кажа „довиждане“ на Йошино. Няма да се бавя.

— Добре, при портата съм.

Това, че Мусаши го напуска дори за няколко минути, накара момчето да потръпне тревожно, но точно тази вечер би направил всичко, което поиска от него учителят му.

Огия бе едно приятно, но само временно убежище. Мусаши реши, че откъсването от външния свят му беше от полза. Досега тялото и духът му бяха като лед, плътни и студени, без чувство за красотата на луната, без поглед за цветята, без усет за слънцето. Нямаше съмнения относно правилността на аскетичния живот, който води, но сега разбираше как себеотрицанието би могло да го направи тесногръд и закостенял. Преди години Такуан му каза, че неговата сила не е по-различна от тази на някой див звяр. Никан го предупреди за опасността от това да си прекалено силен. След битката с Деншичиро тялото и душата му бяха пренапрегнати. През последните два дни си позволи свобода и остави духа си да се рее свободно. Пийна малко, спа, когато му се приискаше, чете, опитва се да рисува, прозяваше се и се протягаше на воля. Такава почивка беше от огромна полза и той реши, че тя е важна и за него ще продължи да бъде важно от време на време да има два-три дни на пълен отдих.

Докато стоеше в градината и гледаше светлините и сенките в предните стаи, си помисли: „Трябва да кажа на Йошино Даю поне една дума за благодарност заради всичко, което направи.“ Но после промени намерението си. Не беше трудно да чуе подрънкването на шамисена и дрезгавите песни на гостите. Не виждаше начин да се промъкне вътре, за да я види. По-добре да й благодари в сърцето си и да се надява тя да разбере това. И след като се поклони към предната част на дома, Мусаши си тръгна.

Навън махна с ръка на Джотаро. Щом момчето изтича при него, чуха да идва Риня. Носеше една бележка от Йошино. Тя я пъхна в ръката на Мусаши и изчезна.

Листчето беше малко и красиво оцветено. Щом го разгъна, до ноздрите му стигна мирис на алоево дърво. Посланието гласеше:

Повече от злощастните листа, които нощ след нощ съхнат и се разпадат, се помни един поглед към лунната светлина през клоните. Макар клоните да се смеят, докато плача над чашата на другиго, аз Ви пращам тези думи за спомен.

— От кого е бележката? — попита Джотаро.

— Всъщност от никой.

— От някоя жена ли?

— Има ли някакво значение?

— Какво пише?

— Няма нужда да знаеш.

Мусаши сгъна листчето.

Джотаро се наведе над ръката му и каза:

— Хубаво мирише. Това е алое.

Портата

Джотаро си помисли, че сега следва да се измъкнат от квартала, без да бъдат забелязани.

— Оттук стигаме до главната порта — каза той. — Там е опасно.

— М-м.

— Трябва да има друг изход.

— Не са ли всички врати освен главната затворени през нощта?

— Можем да се изкатерим по стената.

— Това ще е страхливо. Аз, нали разбираш, имам чувство за чест, а трябва да пазя и името си. В подходящото време ще изляза право през главната порта.

— Наистина ли?

Макар и стреснато, момчето не възрази. Добре разбираше, че според правилата на военното съсловие, ако човек няма гордост, той не струва нищо.

— Разбира се — отвърна Мусаши. — Ти обаче не. Още си дете. Можеш да излезеш от някое по-безопасно място.

— Как?

— През стената.

— Самичък ли?

— Самичък.

— Не мога.

— Защо?

— Ще ме вземат за страхливец.

— Не ставай глупав. Те преследват мен, не тебе.

— Но къде ще се срещнем?

— На манежа Янаги.

— Сигурен ли сте, че ще дойдете?

— Напълно.

— Нали обещавате, че няма пак да избягате?

— Няма да избягам. Едно от нещата, на които нямам намерение да те уча, е да лъжеш. Казах, че ще дойда и ще дойда. А сега, докато няма никой наоколо, дай да те прекачим през стената.

Преди да се затича към оградата, Джотаро се огледа предпазливо. После се спря точно до стената и унило погледна нагоре. Беше поне два пъти по-висока от него. Мусаши се приближи до момчето, нарамил някаква торба с дървени въглища. Пусна я на земята и надникна през една пролука навън.

— Виждате ли някой там? — попита Джотаро.

— Не, само храсталак. Може отдолу да има вода, така че трябва да внимаваш, като скачаш.

— Не ме е грижа, че ще се намокря, обаче как ще стигна до върха на тази стена?

Мусаши като че не чу въпроса.

— Трябва да предположим, че на важните места от другата страна на главната порта са поставени стражи. Преди да скочиш, добре се огледай или току-виж си се озовал срещу острието на някоя сабя.

— Ясно.

— Ще хвърля тази торба през стената като примамка. Ако нищо не се случи, можеш да тръгваш.

Той се наведе и Джотаро скочи на гърба му.

— Качи ми се на раменете.

— Мръсни ми са сандалите.

— Остави това.

Джотаро се издърпа нагоре и се изправи.

— Можеш ли да стигнеш до горе?

— Не.

— Ако скочиш, ще стане ли?

— Не ми се вярва.

— Добре тогава, стъпи ми на дланите.

Той изпъна ръце право над главата си.

— Хванах се! — извика приглушено Джотаро.

Мусаши взе в една ръка торбата с въглища и я хвърли колкото можеше по-нависоко. Тя тупна в шубрака. Нищо не се случи.

— Няма вода — обяви Джотаро, след като бе скочил долу.

— Сега — умната.

Мусаши остана да наднича с едно око през процепа, докато престана да чува стъпките на момчето, после пъргаво и безгрижно тръгна към най-оживената от главните улици. Никой от веселите посетители, които сновяха наоколо, не му обърна внимание.

Щом излезе през главната порта, хората от Йошиока си поеха дружно дъх и всички впериха очи в него. Освен стражите на вратата, покрай големите огньове, до които чакат носачите на паланкини, бяха наклякали сега и самураи, а в чайната Амигаса и в пивницата от другата страна на улицата стояха други, които да ги сменят. Бдителността им нито за миг не бе намалявала. Без да се двоумят, вдигаха кошници, оглеждаха лицата на минувачите, спираха паланкините и караха возещите се да слизат.

На няколко пъти започваха преговори с Огия да претърсят заведението, но с тях не стигнаха до никъде. Според управата Мусаши не бил там. Йошиока не можеха да се опрат на слуха, че Йошино Даю закриляла Мусаши. Тя бе прекалено високо почитана, както в квартала, така и в самия град, за да бъде нападната без сериозни последствия.

Принудени да водят война на изчакване, Йошиока обкръжиха квартала отдалеч. Не изключваха възможността Мусаши да се опита да избяга през стената, но повечето от тях очакваха той да излезе през портата — преоблечен или в закрит паланкин. Единствената възможност, за която не бяха подготвени, беше настоящата.

Никой не се помръдна да препречи пътя на Мусаши, нито пък той се спря заради тях. С широки стъпки измина сто разкрача, преди един от самураите да извика:

— Спрете го!

— След него!

Седем-осем викащи мъже затвориха улицата зад Мусаши в опит да го издебнат.

— Мусаши, чакай! — извика някой сърдито.

— Какво има? — отвърна той тутакси, като стресна всички със силата на своя глас.

Отстъпи встрани от пътя и опря гръб до стената на някаква барака. Беше част от една дъскорезница и вътре спяха двама от работниците. Единият отвори леко вратата, но след бърз поглед я затръшна и залости.

Викащи и виещи като глутница бездомни кучета, мъжете от Йошиока постепенно се подредиха около Мусаши в черен полумесец. Той впери в тях внимателен поглед, за да премери силата им, да оцени разположението и да се подготви откъде може да дойде ударът. Тридесетте мъже бързо престанаха да си служат със своите тридесет глави. За Мусаши не беше трудно да проследи хода на общото им мислене.

Както и очакваше, нито един не излезе напред, за да го предизвика. Бъбреха и сипеха по него обиди, повечето от които напомняха полуразбираемите проклятия на уличните скитници.

— Копеле!

— Страхливец!

— Некадърник!

Те самите едва ли разбираха, че настървението им е само на думи и сочи собствената им слабост. Докато шайката успее да съгласува донякъде действията си, Мусаши вече бе добил надмощие. Огледа лицата, отбеляза си кои могат да се окажат опасни, намери слабите места в редицата и се приготви за битка.

Не бързаше. След като бавно изучи физиономиите на всички, обяви:

— Аз съм Мусаши. Кой ми извика да чакам?

— Ние. Ние всички!

— Явно сте от училището Йошиока.

— Точно така.

— Какво имате да уреждате с мен?

— Знаеш! Готов ли си?

— Готов ли? — Устните на Мусаши се свиха в предизвикателна усмивка. Смехът, който излезе иззад белите му зъби, охлади възбудата им. — Истинският воин е готов, дори докато спи. Излезте напред, когато поискате! Когато започвате безсмислен бой, какъв смисъл има да се опитваме да говорим като хора или да съблюдаваме правилата на сабята? Кажете ми обаче едно нещо. Вашата цел просто да ме видите убит ли е? Или искате да се биете като мъже?

Не дойде отговор.

— Тук да уреждате сметки ли сте или да ме предизвикате на нов двубой?

Ако с най-малкото погрешно движение на погледа или тялото Мусаши им бе дал сгоден случай, техните саби щяха да се устремят към него като въздух в празно пространство. Той обаче запази съвършено самообладание. Никой не се помръдна. Цялата група остана неподвижна и тиха като зърната на молитвена броеница.

— Трябва да се сетиш без да питаш — извика силно някой сред обърканото мълчание.

Като хвърли поглед към извикалия, Миике Джиродзаемон, Мусаши по вида му прецени, че е самурай, достоен да защити името на Йошиока Кемпо. Единствен той изглежда имаше желание да сложи край на дебненето и да нанесе първия удар. Нозете му леко се плъзнаха напред.

— Осакатихте нашия учител Сеиджуро и убихте неговия брат Деншичиро. Как можем да ходим с вдигнати глави, ако ви оставим жив? Стотици от нас, верни на учителя, се зарекоха да премахнат причината на неговото унижение и да възстановят името на училището Йошиока. Не е въпрос за уреждане на сметки или неоправдано насилие. Ние обаче ще отмъстим за нашия учител и ще утешим духа на посечения му брат. Не ви завиждам за вашето положение сега, но ние ще ви вземем главата. Пазете се!

— Вашето предизвикателство е достойно за един самурай — отговори Мусаши. — Щом такава е същинската ви цел, от вашите ръце може да загубя живота си. Обаче вие говорите за изпълнение на дълг, за отмъщение според Пътя на самураите. Защо тогава не ме повикахте на двубой както подобава, както направиха Сеиджуро и Деншичиро? Защо ме нападате така всички наведнъж?

— Вие сте, който се криеше!

— Глупости! Само доказвате, че страхливецът мисли другите за такива. Не съм ли сега тук пред вас?

— Защото ви е било страх да не ви хванат, докато се опитвате да избягате!

— Ами! Можех да избягам по колкото си искам начина.

— И мислите ли, че училището Йошиока щеше да ви остави да го направите?

— Допусках, че ще ме посрещнете някак си. Но няма ли да е срамно за нас, не само поотделно, но и като хора от самурайското съсловие, да се бием тук? Бива ли да притесняваме хората в този квартал, все едно сме глутница диви зверове или нищожни скитници? Говорите за своя дълг към учителя си, но няма ли едно сбиване тук да хвърли още повече срам върху името Йошиока? Ако така сте решили, така и ще бъде! Щом искате да съсипете делото на своя учител, да разтурите училището и да отстъпите от Пътя на самураите, то аз нямам какво повече да кажа — освен това: Мусаши ще се бие дотогава, докато крайниците му са едно с тялото.

— Убийте го! — извика мъжът до Джиродзаемон и рязко изтегли сабята си.

— Внимавайте! Иде Итакура! — извика отдалеч някой.

Градски наместник на Киото, Итакура Кацушиге се ползваше с голяма власт и макар да управляваше добре, пипаше с желязна ръка. Дори децата си припяваха за него песнички: „Чий е този шарен кон, дето тропа по улицата? На Итакура Кацушиге ли? Да бягаме, да бягаме!“ Или пък: „Итакура, господар на Ига, има повече ръце от хилядоръката Канон, повече очи от триокия Темоку. Стражарите му са навред.“

Киото не беше лесен за управление град. Ако и Едо вече беше на път да го измести като най-голямо селище в страната, древната столица още беше център на стопанския, държавния и военния живот. Като място, където най-много се ценяха културата и образованието, тук също и негласната съпротива срещу шогуната бе най-отявлена. От около средата на четиринадесети век насетне градските жители се бяха отказали от всякакви военни стремежи и се заеха със занаяти и търговия. Сега те бяха признати за отделно съсловие, като цяло — консервативно настроено.

Между жителите имаше и много самураи, които не бързаха да вземат страна и изчакваха да видят дали Токугава няма да бъдат надвити от рода Тойотоми, както и известен брой издигнали се от низините военни предводители, които, макар лишени от добър произход и от славни предци, успяваха да поддържат значителни по размер частни армии. Оставаше също голямо число ронини като тези в Нара.

Във всички съсловия изобилстваше от хора, готови безогледно да се наслаждават на живота, заради което броят на пивниците и домовете за разврат в града бе просто прекалено голям за размерите му.

Политическите привързаности на голямата част от народа се определяха по-скоро от съображения на изгода, отколкото от съществени убеждения. Те се оставяха да ги носи течението и ловяха всяка възможност, която им се стореше от полза.

По време на назначението на Итакура през 1601 г. в града се разпространи един разказ, според който преди да приеме, той попитал Иеясу дали може първо да се посъветва с жена си. Като се върнал у дома, й казал: „От най-старо време е имало много хора на високи длъжности, които са вършили достойни дела, но накрая са донесли на себе си и своите семейства срам. Най-често причината за това са били техните съпруги или родственици. Ето защо смятам за много важно да се посъветвам за това назначение с тебе. Ако се закълнеш да не се месиш в моите работи като наместник, ще приема длъжността.“

Жена му с готовност се съгласила, като признала, че „съпругите нямат право да се месят в неща от такъв род“. После, когато на следващата сутрин Итакура се готвел да потегли за крепостта Едо, тя забелязала, че якичката на долната му риза е накриво. Едва я била докоснала, когато той я смъмрил: „Вече забравяш клетвата си“. Отново я накарал да се зарече, че няма да се меси.

Общото мнение беше, че Итакура е добър наместник — строг, но справедлив — и че Иеясу е постъпил мъдро в избора си.

При споменаването на неговото име самураите отместиха погледи от Мусаши. Хората на Итакура редовно надзираваха околността и всички стояха настрани от тях.

Някакъв млад мъж си проправи път до откритото място пред Мусаши.

— Чакайте! — извика той гръмко. Гласът беше същият, който ги предупреди преди малко.

— Тъкмо си слизах от паланкина, когато чух, че щяло да има сбиване — продължи Сасаки Коджиро, лукаво усмихнат. — От известно време ме беше страх, че може да стане нещо такова. Ужасен съм, че е тук и сега. Аз не съм на страната на училището Йошиока. Още по-малко пък поддържам Мусаши. Въпреки това вярвам, че като воин и странстващ боец ми е позволено да отправя призив в името на воинската чест и военното съсловие като цяло.

Говореше ясно и красноречиво, но с покровителствен тон и нетърпяща възражение надменност.

— Искам да ви питам, какво се каните да правите, когато стражарите дойдат тук. Няма ли да ви е срам да ви задържат заради обикновена улична свада? Ако обаче накарате властите да разберат какво става, това няма да се приеме като просто сбиване между жители. Но сега въпросът е друг.

— Лошо време сте избрали. Както и място. Срам за цялото военно съсловие е самураи да смущават общественото спокойствие. Като един от вас ви приканвам незабавно да спрете с това недостойно държание. Щом трябва със саби да решите спора си, тогава, в името на небето, следвайте правилата на боя със саби. Изберете къде и кога!

— Съвсем вярно! — обади се Джиродзаемон. — Обаче ако определим време и място, вие можете ли да гарантирате, че Мусаши ще се яви?

— С готовност, но…

— Можете ли да гарантирате?

— Какво да ви кажа? Мусаши може сам да отговори!

— Може би сте намислил да му помогнете да избяга?!

— Не се вмагарявайте! Нали ако се покажа пристрастен към него, вие останалите веднага ще ми излезете насреща. Той не ми е приятел. Няма защо да го защитавам. Ако напусне Киото, трябва само да окачите по целия град известия и да го разобличите като страхливец.

— Това няма да е достатъчно. Няма да си тръгнем тази вечер оттук, ако не поемете задължение да го задържите до двубоя.

Коджиро се извъртя назад. Изпъчи гърди и пристъпи по-близо до Мусаши, който втренчено бе гледал досега гърба му. Погледите им се срещнаха, като погледи на два дебнещи се диви звяра. Младежката дързост на двамата непредотвратимо ги насочваше един против друг. Признаваха един другиму способностите и навярно малко се бояха.

— Съгласен ли сте, Мусаши, да се срещнете с тези хора, както предложих?

— Приемам.

— Добре.

— Обаче се възпротивявам на вашето участие.

— Не сте съгласен да се оставите да ви задържа ли?

— Не виждам нужда от това. В двубоите си със Сеиджуро и Деншичиро не съм извършил нищо подло. Защо поддръжниците им да смятат, че при едно предизвикателство от тяхна страна ще побягна?

— Добре казано, Мусаши. Ще запомня това. Сега, като оставим настрана моето поръчителство, ще назовете ли време и място?

— Съгласен съм на всяко време и място, което те изберат.

— Това също е достоен отговор. Къде ще пребивавате до времето на двубоя?

— Нямам адрес.

— Ако противниците ви не знаят къде сте, как биха могли да ви пратят писмено предизвикателство?

— Да определят време и място сега. Аз ще дойда.

Коджиро кимна. След като се посъветва с Джиродзаемон и неколцина от останалите, се върна после при Мусаши и каза:

— Искат да е в пет часа сутринта вдругиден.

— Приемам.

— Мястото ще е големият бор в подножието на хълма Ичиджоджи, на пътя за връх Хиеи. Да представя дома Йошиока е определен Генджиро, най-големият син на Йошиока Гендзаемон, чичото на Сеиджуро и Деншичиро. Тъй като той е новият глава на школата Йошиока, битката ще се води от негово име. Обаче е още дете и като помощници ще го придружават няколко от учениците в Йошиока. Казвам ви това, за да избегна недоразумения.

След като двете страни си размениха тържествени обещания, Коджиро почука на вратата на бараката. Тя предпазливо се отвори и работниците надзърнаха навън.

— Трябва да имате някое друго ненужно парче дърво — каза грубо той. — Искам да сложа нещо за знак. Намерете ми една подходяща дъска и я заковете на някой прът, дълъг към шест стъпки.

Докато рендосваха дъската, Коджиро прати един от хората за четка и мастило. След като събра всичко необходимо, със сигурен почерк изписа времето, мястото и останалите подробности. Както по-рано, сложиха публична обява, тъй като това бе по-добър залог от личната размяна на клетви. Сега нарушаването на обещанието щеше да доведе до общ присмех.

Мусаши погледа, докато мъжете от Йошиока поставяха табелата на най-видното място в околността. После се извърна небрежно и бързо тръгна към манежа Янаги.

Съвсем самичък в тъмното, Джотаро започна неспокойно да мърда насам-натам. Очите и ушите му бяха нащрек, но виждаше само от време на време светлината на някой паланкин и чуваше далечни отгласи от песните, които някакви мъже си припяваха на път за дома. Уплашен от мисълта, че Мусаши може да е бил ранен и дори убит, той загуби най-сетне търпение и се завтече към Янагимачи.

Преди да е изминал и сто разкрача, от тъмнината се чу гласът на неговия учител:

— Хей! Какво става?

— О, ето ви! — възкликна с облекчение момчето. — Толкова време мина, че реших да видя какво става.

— Не е било много умно това. Можехме да се разминем.

— Много хора на Йошиока ли имаше пред портата?

— Хм, доста бяха.

— Не ви ли хванаха? — Джотаро въпросително погледна лицето на Мусаши. — Нищо ли не се случи?

— Точно така.

— Къде отивате? Къщата на господаря Карасумару е насам. Обзалагам се, че много искате да видите Оцу, нали?

— Много ми е мъчно за нея.

— По това време на нощта страшно ще я изненадате.

Последва неловко мълчание.

— Джотаро, помниш ли онази малка странноприемница, където за първи път се срещнахме? Как беше името на селото?

— Къщата на господаря Карасумару е много по-хубава от онзи стар хан.

— Сигурен съм, че не може да се сравняват.

— Сега през нощта всичко е затворено, но ако заобиколим до входа за слугите, ще ни пуснат да влезем. А като разберат, че водя вас, самият господар Карасумару може да излезе да ви посрещне. О, щеше ми се да попитам, какво му има на онзи смахнат монах Такуан? Толкова неприятни неща ми наговори, че направо ми призля от него. Каза, че за вас най-добре било да ви остави човек на мира. И не искаше да ми каже къде сте, макар през цялото време отлично да знаеше.

Мусаши не отвърна нищо. Докато вървяха, Джотаро продължаваше да бъбри.

— Ето го — каза накрая той, като посочи към задната порта. Мусаши се спря, но не каза нищо. — Виждате ли онази светлина над оградата? Това е северното крило, където живее Оцу. Трябва да стои будна и да ме чака.

Той бързо мръдна към портата, при което Мусаши го хвана здраво за китката и каза:

— Недей още. Няма да вляза в къщата. Искам да предадеш на Оцу нещо от мен.

— Няма да влезете ли? Че не дойдохте ли затова тук?

— Не. Исках само да се уверя, че ще се прибереш невредим.

— Трябва да дойдете! Не може да си тръгнете сега!

Той трескаво задърпа Мусаши за ръкава.

— Говори по-тихо — смъмри го Мусаши, — и ме чуй.

— Не искам да ви слушам! Няма! Обещахте да дойдете с мен.

— И наистина дойдох, нали?

— Не съм ви повикал да разглеждате портата. Помолих ви да дойдете при Оцу.

— Успокой се… Кой знае, може много скоро да съм вече мъртъв.

— Това не е нищо ново. Винаги сте казвали, че един самурай по всяко време трябва да е готов за смъртта.

— Така е и за мен е добър урок да те чуя, че повтаряш моите думи. Този път обаче е по-различно. Вече знам, че вероятността да оцелея не е и едно на десет. Ето защо ми се струва, че не бива да се виждам с Оцу.

— Нищо не разбирам.

— И да ти обясня, сега няма да разбереш. Обаче като пораснеш, ще можеш.

— Истината ли казвате? Наистина ли смятате, че ще умрете?

— Наистина. Но ти не можеш да кажеш това на Оцу, не и докато е болна. Кажи й да бъде силна, да си избере път, който ще я отведе до бъдещо щастие. Това е, което искам да й предам. Не бива изобщо да споменаваш, че ще ме убият.

— Ще й кажа! Всичко ще й кажа! Как мога да излъжа Оцу? О, моля ви се, елате с мен.

Мусаши го бутна настрана.

— Ти не ме слушаш.

Джотаро не успяваше да сдържи сълзите си.

— Обаче… обаче на мен ми е жал за нея. Ако й кажа, че сте отказал да я видите, тя ще се разболее още повече. Знам, че така ще стане.

— Ето защо трябва да й предадеш какво съм казал. Кажи й, че и за двама ни няма да е добре да се срещнем, докато още се обучавам да стана воин. Аз съм избрал пътя на ученик. Това иска от мен да преодолея чувствата си, да водя живот на въздържание, сам да търся трудностите. Помисли, Джотаро. Ти самият ще трябва да тръгнеш по същия път или никога няма да станеш уважаващ себе си боец.

Момчето млъкна и само продължи да плаче. Мусаши протегна ръка и го прегърна.

— Пътят на самураите е такъв — човек не знае докъде ще го отведе той. Когато вече ме няма, трябва да си намериш добър учител. Сега не мога да се срещна с Оцу, понеже знам, че в крайна сметка тя ще е по-щастлива, ако не се види с мен. А когато намери щастието, ще разбере какво изпитвам аз сега. Онази светлина — сигурен ли си, че е от нейната стая? Трябва да е самотна. Сега върви и се наспи.

Джотаро започваше да проумява колебанието на Мусаши, но сега застана с гръб към своя учител и в тази стойка имаше следа от раздразнение. Разбра, че не може повече да настоява пред него.

Вдигна насълзеното си лице и се вкопчи в последния лъч надежда.

— Когато свършите с учението си, ще се срещнете ли с Оцу и ще се сдобрите ли с нея? Нали ще го направите? Като решите, че сте учил достатъчно дълго.

— Да, когато дойде това време.

— И кога ще е?

— Трудно е да се каже.

— Може би две години?

Мусаши не отговори.

— Три години?

— Пътят на този, който се учи, никога не свършва.

— Никога повече ли няма да се видите с Оцу, до края на живота си?

— Ако съм се родил с подходящите заложби, може някой ден да постигна моята цел. Ако ли не, може цял живот да остана глупав като сега. Обаче пред мен е възможността скоро да умра. Как може при това положение един мъж да обещае нещо на млада жена като Оцу?

Каза повече, отколкото възнамеряваше. Първо Джотаро изглеждаше озадачен, но после тържествуващо заяви:

— Няма нужда да обещавате нищо на Оцу. Моля ви само да доядете да я видите.

— Не е толкова просто. Оцу е млада жена. Аз съм млад мъж. Не ми се ще да ти признавам това, но ако сега я видя, боя се, че сълзите й може да ме накарат да отстъпя. Няма да устоя на решението, което съм взел.

Мусаши вече не беше онзи дързък младеж, който отблъсна Оцу на моста Ханада. Себичността и безразсъдството му бяха намалели, бе станал по-кротък и много по-търпелив. Чарът на Йошино можеше отново да разпали огъня на страстта, ако той не бе отхвърлил любовта й, досущ както пламъкът отблъсква водата. Когато обаче жената бе Оцу, Мусаши вече не беше уверен в своята способност да се овладее. Знаеше, че не бива да мисли за нея, без да предвижда въздействието, което би могъл да окаже върху живота й.

— Сега разбра ли? — чу Джотаро гласа на Мусаши близо до ухото си.

Момчето изтри сълзите от очите си, но щом отмести ръка от лицето и се огледа, не видя нищо, освен гъстата и черна мъгла.

— Сенсей! — извика то.

Още докато тичаше към ъгъла на дългата кирпичена стена, осъзна, че виковете му въобще няма да накарат Мусаши да се върне. Притисна лице към стената и сълзите му отново придойдоха. И този път се чувстваше съвсем безсилен пред разсъжденията на възрастните. Плака, докато гърлото му се схвана и вече не можеше да издаде нито звук. Раменете му обаче продължаваха да се тресат от пристъпи на ридания.

Забеляза пред портата за прислугата някаква жена и реши, че трябва да е някое от момичетата от кухнята, ходило късно по някаква работа. Запита се дали го е чула да плаче.

Смътната сянка вдигна булото си и бавно тръгна към него.

— Джотаро? Джотаро, ти ли си това?

— Оцу! Какво правиш тук? Ти си болна.

— Тревожех се за теб. Защо си излязъл, без да кажеш на никого нищо? Къде беше всичкото това време? Запалиха лампите, затвориха портата, а тебе още те няма. Не мога да ти опиша как се притесних.

— Ти си луда. Ами ако пак ти се засили треската? Веднага се връщай в леглото!

— Защо си плакал?

— По-късно ще ти кажа.

— Искам да знам сега. Трябва да е станало нещо, че да си така разстроен. Гонил си Такуан, нали?

— Хм-м. Да.

— Намери ли къде е Мусаши?

— Такуан е лош. Мразя го!

— Не ти ли каза?

— Ъ-ъ, не.

— Ти криеш нещо от мен.

— Ох, и двамата не мога да ви търпя! — изплака Джотаро. — И теб, и този мой глупав учител. Нищо не мога да ти кажа, преди да си си легнала и да съм ти сложил на главата студена кърпа. Ако сега не се прибереш в къщата, ще те завлека дотам.

Като я хвана с едната ръка за китката и заудря по вратата с другата, той разярен извика:

— Отворете! Болното момиче е тук навън. Ако не побързате, съвсем ще измръзне!

Наздравица за утрото

Матахачи се спря на настлания с чакъл път и избърса потта от челото си. Беше тичал през цялото време от улица Годжо до хълма Санен. Лицето му бе здравата зачервено, но това се дължеше не толкова на извънредното телесно напрягане, колкото на изпитото саке. Той се приведе, влезе през порутената порта и закрачи към къщичката от другата страна на зеленчуковата градина.

— Майко! — извика напрегнато. После надзърна в къщата и промърмори: — Пак ли спи?

След като спря на кладенеца да си измие ръцете и краката, Матахачи влезе в къщата.

Осуги прекъсна хъркането си, отвори очи и седна в леглото.

— За какво вдигаш такъв шум? — попита тя раздразнително.

— О, събуди ли се най-накрая?

— Какво ще рече това?

— Стига само да поседна за минутка, и ти почваш да се жалваш колко съм бил мързелив и да ми натякваш да съм търсел Мусаши.

— Добре — отвърна възмутено Осуги, — прощавай, че съм стара. Трябва да спя, за да си пазя здравето, обаче с ума ми всичко е наред. Не съм се чувствала добре от онази нощ, когато Оцу се измъкна. А китката още ме боли на онова място, където я стисна Такуан.

— Защо всеки път, когато ми е добре, ти почваш да се оплакваш за нещо?

Осуги го изгледа ядосано.

— Въпреки че съм на възраст, не ме чуваш често да се оплаквам. Научил ли си нещо за Оцу или Мусаши?

— В града само старите жени, дето по цял ден спят, още не знаят какво е станало.

— Какво? Какво е станало?

Осуги тутакси се изправи на колене и припълзя по-близо до сина си.

— Мусаши за трети път ще има двубой с училището Йошиока.

— Къде? Кога?

— При Янагимачи има поставена табела с всички подробности. Ще бъде рано утре сутринта в село Ичиджоджи.

— Янагимачи! Това е кварталът на леките жени. — Очите на Осуги се свиха. — Ти каква работа си имал да се шляеш посред бял ден на такова място?

— Не съм се шлял — възпротиви се Матахачи. — Ти винаги грешно вземаш нещата. Бях там, понеже мястото е добро, за да се понаучи нещо.

— Остави това. Само се пошегувах. Доволна съм, че улегна и няма да се върнеш към лошия си живот. Но добре ли съм те чула? „Утре сутринта“ ли каза?

— Да, в пет часа.

Осуги се замисли.

— Ти каза ли ми, че познаваш някакъв човек от училището Йошиока?

— Да, обаче не се запознах с него при много благоприятни обстоятелства. Защо?

— Искам да ме заведеш в училището, още сега. Приготви се.

Матахачи за пореден път се порази от прищевките на старите хора. Без да се помръдне, той хладно заяви:

— За какво се вълнуваш? Човек ще си помисли, че къщата се е запалила. Какво очакваш да постигнеш, като идеш в училището Йошиока?

— Ще им предложа нашата помощ, разбира се.

— А?

— Утре те ще убият Мусаши. Ще ги помоля да ни позволят да участваме и ние. Може да не им помогнем много, но поне веднъж добре ще го измлатим.

— Ти трябва да се шегуваш, майко! — изсмя се Матахачи.

— Какво ти се струва толкова смешно?

— Ама си глупава!

— Как смееш да говориш така?! Ти си глупавият.

— Вместо да спорим, излез и погледни навън. Йошиока са се настървили за кръв — това е тяхната последна възможност. Правилата на двубоя няма да значат за тях нищо. Единственият начин въобще да спасят дома Йошиока е да убият Мусаши — всякак, както би било възможно. Не е тайна, че ще го нападнат всички наведнъж.

— Така ли? — измърка доволно Осуги. — Значи Мусаши непременно ще бъде убит… Нали така?

— Не съм толкова сигурен. Може да си доведе хора да му помогнат и тогава ще стане доста голяма битка. Много хора очакват това.

— Може да са прави, но все пак това ме дразни. Не може, след като толкова време го търсихме, просто да си седнем на ръцете и да оставим да го убие някой друг.

— Съгласен съм и ето какво съм намислил — отвърна възбудено Матахачи. — Ако идем там преди битката, можем да се представим на хората от Йошиока и да им разкажем заради какво преследваме Мусаши. Сигурен съм, че ще ни позволят да ударим поне веднъж трупа му. Тогава можем да вземем малко от косата или ръкава, или нещо подобно и с това да докажем на хората на село, че сме го убили. Нали това ще възстанови името ни?

— Добро хрумване е това, сине. Съмнявам се да има по-подходящ начин от този. — Явно забравила, че преди малко му предложи същото, Осуги изправи рамене и добави: — Това не само ще очисти нашето име, но и след смъртта на Мусаши Оцу ще е като риба на сухо.

Възстановил спокойствието на майка си, Матахачи изпита облекчение — но и жажда.

— Е, уредихме това. Сега има да почакаме няколко часа. Не мислиш ли да си пийнем малко саке преди вечеря?

— Хмм, добре. Накарай да донесат. И аз ще си пийна в чест на нашата наближаваща победа.

Матахачи опря ръце на коленете си и понечи да стане, но хвърли поглед настрани, премигна и остана така втренчен.

— Акеми! — извика той и се затича към прозорчето.

Момичето стоеше свито под едно дърво точно отпред, като виновно коте, което не е успяло навреме да се скрие. Тя го изгледа с невярващи очи и шумно си пое дъх.

— Матахачи, това ти ли си?

— Какво те води тук?

— О, отседнала съм на това място от известно време.

— Нямах представа. С Око ли сте?

— Не.

— Не живееш ли вече с нея?

— Не. Нали познаваш Гион Тоджи?

— Чувал съм за него.

— Той и майка избягаха заедно.

Камбанката й подрънна, когато тя вдигна ръкав, за да скрие сълзите си.

Дървото хвърляше леко синкава сянка; тилът, нежната длан, всичко в нея изглеждаше много по-различно, отколкото у онази Акеми, която Матахачи си спомняше. Момичешкото очарование, което така го пленяваше в Ибуки и разсейваше мрачните му мисли в Йомоги, вече бе изчезнало.

— Матахачи — обади се подозрително Осуги, — с кого говориш там?

— Едно момиче, за което ти бях казвал преди. Дъщерята на Око.

— Тя ли? Какво е правила, да не е подслушвала?

Матахачи се извърна и разгорещено възкликна:

— Защо все правиш прибързани изводи? И тя е отседнала тук. Просто случайно минава покрай прозореца. Нали така, Акеми?

— Да, не съм и сънувала, че може да сте тук, макар веднъж да видях някакво момиче на име Оцу.

— Говори ли с нея?

— Всъщност — не, но по-късно почнах да се чудя, не беше ли това момичето, за което ти беше сгоден.

— Да.

— Така си и мислех. Майка ми много ядове ти създаде, а?

Матахачи се направи, че не е чул въпроса.

— Още ли не си омъжена? Виждаш ми се някак променена.

— След като ти си тръгна, майка направо ми вгорчи живота. Търпях я колкото можех по-дълго, понеже ми е майка. Миналата година обаче, докато бяхме в Сумийоши, избягах от нея.

— Тя ни съсипа живота и на двамата, а? Но ти само почакай и ще видиш. Накрая тя ще получи, каквото заслужава.

— Дори не ме е грижа какво ще стане с нея. Иска ми се само да зная какво ще правя отсега нататък.

— И с мен е така. Бъдещето не изглежда много светло. Ще ми се да си уредя сметките с Око, но навярно до края само ще си го мисля.

Докато двамата се оплакваха от затрудненията си, Осуги вече се бе заела със своите приготовления за път. Сега тя цъкна с език и остро каза:

— Матахачи! Защо стоиш там само да си бъбриш с човек, с когото нямаме нищо общо? Ела да ми помогнеш за вързопа!

— Да, майко.

— Довиждане, Матахачи. Пак ще се видим.

С притеснен и объркан вид, Акеми бързо се отдалечи.

Скоро някой запали лампа и се появи прислужницата с подноси за вечеря и сакето. Без да гледат сметката, майка и син си подадоха поставените на подноса между двамата чаши. Слугите, които един по един дойдоха да поднесат почитанията си, бяха последвани от самия стопанин на странноприемницата.

— Значи тази вечер заминавате? — попита той. — Хубаво беше да сте при нас така дълго. Съжалявам, че не можахме да ви окажем цялото внимание, което заслужавате. Надяваме се следващия път, когато дойдете в Киото, пак да ви видим.

— Благодаря ви — отвърна Осуги. — Аз с радост може да дойда пак. Я да видим, от края на годината минаха, колко — три месеца?

— Да, горе-долу. Ще ни липсвате.

— Няма ли да пийнете с нас едно малко саке?

— Много мило от ваша страна, благодаря. Но доста необичайно е да се заминава през нощта. Какво ви накара да решите така?

— Да ви кажа право, много внезапно изникна една важна работа. Впрочем, случайно да имате карта на село Ичиджоджи?

— Я да се сетя — това е едно малко селище от другата страна на Ширакава, близо до върха Хиеи. Не ми се струва, че е добре да ходите там посред нощ. Доста пусто е и…

— Това няма значение — прекъсна го Матахачи. — Ще ни начертаете ли просто една карта, моля ви?

— С удоволствие. Един от прислужниците ми е родом оттам. Той веднага може да ми даде необходимите сведения. Ичиджоджи, знаете ли, не е много населено, но е доста разпръснато село.

Малко пийнал, Матахачи рязко каза:

— Не се тревожете къде сме тръгнали. Искаме само да знаем как да стигнем дотам.

— О, простете. Пригответе се спокойно за път.

Той потри раболепно ръце и с поклон се отдалечи към терасата.

В мига, в който се канеше да пристъпи в градината, към него дотичаха трима-четирима от служителите и началникът на прислугата възбудено попита:

— Не е ли минала оттук?

— Кой?

— Момичето, което беше настанено в задната стая.

— Е, и какво тя?

— Сигурен съм, че я виждах по-рано тази вечер, но когато погледнах в нейната стая и…

— Давай направо!

— Не можем да я намерим.

— Тъпак такъв! — извика стопанинът. По разяреното му лице нямаше и следа от мазното раболепие, което показа преди няколко мига. — Каква полза да търчите така наоколо, след като си е тръгнала? По вида й трябваше да се сетите, че нещо не е наред. Чакали сте цяла седмица, преди да проверите дали има пари? Как мога да върша работа с хора, които правят глупости като вас?

— Простете, господине. Стори ни се порядъчна.

— Е, сега е твърде късно. Най-добре вижте дали от стаите на другите гости не е изчезнало нещо. Ох, каква сбирщина от глупаци!

Той се понесе към предната страна на хана.

Осуги и Матахачи пиха още малко саке, после старицата премина на чай и посъветва сина си да направи същото.

— Само ще довърша каквото е останало — каза той и си наля още една чаша. — Не искам нищо за ядене.

— Не е добре да не се храниш. Вземи си поне малко ориз и туршия.

В градината и по коридорите тичаха служители и прислужници и размахваха фенерите си.

— Не изглежда да са я уловили — отбеляза Осуги. — Не исках да се меся и си замълчах пред стопанина, но не смяташ ли, че момичето, което търсят, е онова, с което ти по-рано говореше?

— Няма да се изненадам.

— Е, не може да се очаква много от някой, роден от майка като нейната. Защо за бога се държа с нея така приятелски?

— Някак ми е жал за момичето. Тежък живот е имала.

— Е, бъди внимателен и не се издавай, че я познаваш. Ако ханджията си помисли, че тя има нещо общо с нас, ще поиска да й платим сметката.

Матахачи си мислеше сега за други неща. Хвана се отзад за главата, излегна се и промърмори:

— Мога да я убия тази уличница! Пред очите ми е лицето й. Не Мусаши ме отклони от правия път. Око беше!

— Не бъда глупав! — смъмри го остро Осуги. — Да приемем, че беше убил Око — каква полза щеше да има от това за нашето семейно име? Никой в селото не я познава и не го е грижа за нея.

В два стопанинът излезе с един фенер на терасата и обяви часа.

Матахачи се протегна и попита:

— Хванахте ли момичето?

— Не, и помен няма от нея. — Мъжът въздъхна. — Хубава беше и слугите са си помислили, че дори да не може да плати сметката, можем да си върнем парите, като я накараме известно време да поживее тук — ако ме разбирате. За нещастие се оказа малко по-бърза от нас.

Матахачи седна на ръба на терасата и си завърза сандалите. След като почака една минута, той раздразнително извика:

— Майко, какво правиш там? Все ме юркаш, а в последния момент никога не си готова!

— Само почакай. Аз дадох ли ти кесията с пари, която нося в пътната си чанта, Матахачи? Платих сметката с монети от джоба, обаче парите за път бяха в кесията.

— Не съм я виждал.

— Ела тук за малко. Има листче с твоето име. Какво!… Я, дотам ли стигна! Пише… пише, че заради дългото си познанство с тебе се надявала да й простиш, че е взела на заем парите. На заем… на заем!

— Това е почеркът на Акеми.

Осуги се обърна към стопанина.

— Вижте това! В случай, че вещ на някой гост бъде открадната, отговорност носите вие. Ще трябва да направите сега нещо.

— Така ли? — усмихна се мъжът широко. — Поначало случаят щеше да е такъв, но тъй като вие изглежда познавате момичето, боя се, че първо ще трябва да ви помоля да уредите сметката й.

Осуги замята диви погледи напред-назад и със запъване попита:

— З… за какво говорите? Че аз никога не съм виждала през живота си тази крадла. Матахачи! Стига си се моткал! Ако не тръгнем, ще пропеят петлите.

Смъртоносната клопка

Луната още бе високо в ранното утринно небе и от светлината й сенките на мъжете, които се качваха по стръмната планинска пътека, зловещо се кръстосваха. Катерещите се почувстваха само по-неспокойни от това.

— Не такова нещо очаквах — заяви един.

— Нито пък аз. Много познати лица ги няма. Бях сигурен, че ще сме сто и петдесет най-малко.

— А-ха. Не ми се видяха и наполовина толкова.

— Струва ми се, когато Гендзаемон пристигне с хората си, общо ще сме към седемдесет.

— Лоша работа. Домът Йошиока със сигурност не е, което беше по-рано.

— Кой го е грижа за тия, дето ги няма? — чу се от друга група мъже. — Сега, когато доджото е затворено, много хора трябва да мислят първо за прехраната си. Тук са най-гордите и най-верните. Това е по-важно от броя!

— Правилно! Ако тук имаше сто или двеста души, само щяха да си пречат.

— Ха-ха! Пак се правим на храбри. Помните ли Ренгеоин? Наоколо имаше двайсет души и все пак Мусаши се измъкна!

Връх Хиеи и останалите стръмни възвишения все още дълбоко спяха в гънките на облаците. Мъжете се бяха събрали на разклона на малък селски път, където едната страна водеше към върха на Хиеи, докато другата тръгваше към Ичиджоджи. Пътят беше стръмен, каменист и дълбоко насечен от пороите. Около най-забележимото нещо наоколо — един голям, прострял клони като грамаден чадър бор — се бяха събрали старшите ученици. Насядали по земята като плъзнали нощем раци, те обсъждаха разположението на местността.

— Пътят се разделя на три, тъй че въпросът е откъде ще дойде Мусаши. Най-добрият подход е да разделим хората на три отряда и да разположим по един на всеки изход. След това Генджиро и баща му може да останат тук с десетина от най-силните ни мъже — Миике, Уеда и останалите.

— Не, местността е много насечена, за да държим много хора на едно място. Трябва да ги разпръснем покрай трите пътя и да ги накараме да се скрият, докато Мусаши стигне до средата на склона. После може да нападнат отвсякъде едновременно.

Мъжете доста сновяха в различни посоки и техните движещи се сенки изглеждаха като нанизани на копията и дългите ножници. При все че бяха склонни да подценяват своя противник, между тях нямаше страхливци.

— Иде! — извика някой откъм външния край.

Сенките на мига замряха. Ледена тръпка мина по жилите на всеки един от самураите.

— Спокойно. Това е само Генджиро.

— Я, че той се вози на паланкин!

— Е, ами дете е!

Бавно приближаващите се фенери, които се поклащаха напред-назад на мразовитите ветрове откъм връх Хиеи, изглеждаха тъмни в сравнение с лъчите на луната.

Няколко минути по-късно Гендзаемон слезе от своя паланкин и обяви:

— Сега явно всички сме тук.

От следващият паланкин се появи Генджиро, тринадесетгодишно момче. Бащата и синът носеха силно пристегнати превръзки около главите и бяха повдигнали нависоко хакамите си.

Гендзаемон поръча на своя син да отиде под бора и да чака там. Момчето мълчаливо кимна, докато баща му насърчително го потупваше по главата, казвайки:

— Двубоят се провежда от твое име, но ще се бият учениците. Понеже си много малък да участваш, от теб не се иска нищо, освен да стоиш там и да гледаш.

Генджиро изтича право до дървото и зае там поза, вдървена и тържествена като на самурайска кукла на Момчешкия празник.

— Малко сме подранили — отбеляза Гендзаемон. — Има доста време, докато изгрее слънцето. — Затършува в пояса си и издърпа една дълга лула с голяма глава. — Някой да има огън? — попита нехайно, за да даде на другите да разберат, че е съвършено спокоен.

Някакъв мъж излезе напред и му каза:

— Преди да запалите, господине, не смятате ли, че ще е добре да решим как да разпределим хората?

— Да, струва ми се, така е. Дайте да ги разположим бързо, за да сме готови. Вие какво ще предложите?

— Тук до дървото оставяме един централен отряд. Останалите мъже се скриват на разстояние от двадесетина крачки от двете страни покрай трите пътя.

— Кои остават при дървото?

— Вие, аз и десетина други. Като останем тук, ще можем да пазим Генджиро и да сме готови да се включим, когато дадат знак, че Мусаши е пристигнал.

— Почакайте само малко — отвърна Гендзаемон и предпазливо обмисли предложението. — Ако хората се пръснат така, в началото само двадесетина ще са в състояние да го нападнат.

— Истина е, но ще го обкръжим.

— Не непременно. Можете да сте сигурни, че той ще си доведе подкрепление. И трябва да запомните, че умее да се измъква, когато е притиснат, така добре, както умее да се бие. Не забравяйте Ренгеоин. Може да удари, докато хората ни са разпръснати нарядко, да рани трима-четирима и после да изчезне. След това ще тръгне да се хвали, че е излязъл срещу повече от седемдесет мъже от школата Йошиока и ги е победил.

— Никога няма да му позволим да ги разправя такива.

— Нашият разказ ще струва колкото неговия. Дори да дойде с поддръжници, хората ще гледат на това тук като на битка между него лично и школата Йошиока като цяло. И съчувствието им ще бъде на страната на самотния боец.

— Смятам — обади се Миике Джиродзаемон, — че от само себе си е ясно — ако той пак избяга, каквото и да си говорим, няма да преживеем този срам. Тук сме да убием Мусаши и не може много да се двоумим за начина. Мъртвите бездруго не разказват.

Джиродзаемон повика четирима мъже от най-близката група да дойдат при него. Трима носеха малки лъкове, четвъртият — мускет. Накара ги да се обърнат с лице към Гендзаемон.

— Може би ще искате да видите какво сме приготвили за всеки случай?

— А! Метателни оръжия.

— Можем да ги поставим на някоя височина или по дървета.

— Няма ли някой да каже, че сме нечестни?

— По-малко ни е грижа какво ще кажат хората, отколкото за това да видим Мусаши мъртъв.

— Добре. Щом сте готови да посрещнете упреците, няма какво повече да добавя — завърши примирено старецът. — Дори Мусаши да доведе петима или шестима души, той надали ще избяга, след като имаме лъкове, стрели и пушка. Но сега ако продължим да стоим тук, може да ни изненадат. Оставям на вас разпределението на хората, обаче ги пратете веднага по местата им.

Черните сенки се пръснаха като диви гъски в блато — някои се мушнаха в бамбуковите храсталаци, други изчезнаха зад дърветата или легнаха по очи върху слоговете между оризищата. Стрелецът с пушка се покатери на широките клони на бора. Докато се опитваше да се намести и да се притули, по Генджиро се посипаха борови иглички и кора.

Като забеляза момчето да шава, Гендзаемон с укор каза:

— Нали още не си се разтревожил? Не бъди такъв страхливец!

— Не е това. Имам борови иглички в гърба.

— Стой мирно и търпи. Това ще ти е от полза. Когато започне боят, гледай внимателно.

От най-източния край се понесе гръмък вик:

— Спри, глупако!

Бамбукът шумолеше така силно, та само глух не би усетил, че навсякъде покрай пътя има скрити хора.

— Страх ме е! — извика Генджиро и прегърна баща си през кръста.

Джиродзаемон незабавно тръгна към мястото на шума, макар нещо да му подсказа, че тревогата е лъжлива.

Сасаки Коджиро ядосано викаше на един боец от Йошиока:

— Очи нямаш ли? Да ме вземеш, моля ти се, за Мусаши! Дошъл съм тук като свидетел, а ти ми се нахвърляш с копие. Що за магаре си ти?!

Йошиока също бяха сърдити и някои подозираха, че той може тайно да ги шпионира. Бяха се дръпнали назад, но продължаваха да му препречват пътя.

Щом Джиродзаемон мина между мъжете, Коджиро се нахвърли върху него:

— Дойдох тук да присъствам като свидетел, а вашите хора се отнасят към мен като към враг. Ако действат по ваше нареждане, то повече от доволен ще съм, при все че съм малко неумел със сабята, да ви предизвикам на бой. Нямам основания да помагам на Мусаши, но пък имам чест, която да браня. Сега ще ми е добре дошло да напоя „Дългия прът“ с малко прясна кръв, че от известно време го пренебрегвам.

Приличаше на бълващ пламъци тигър. Онези от Йошиока, които се бяха оставили контешката му външност да ги заблуди, сега се стреснаха дори само от дързостта му.

Решен да покаже, че не се плаши от езика на Коджиро, Джиродзаемон се изсмя.

— Ха-ха! Ама сте ядосан, а? Но кажете ми, кой точно ви е молил да ставате свидетел? Не си спомням за такава покана. Може би Мусаши?

— Не говорете глупости. Когато слагахме обявата при Янагимачи, аз казах и на двете страни, че ще съм свидетел.

— Ясно. Вие сте казал. С други думи, Мусаши не ви е молил, нито пък ние. Вие сам сте решил да бъдете наблюдател. Е, този свят пълен с хора, които се бутат там, където не им е работа.

— Това е обида! — пресече го Коджиро.

— Махайте се! — извика Джиродзаемон. От устата му хвърчеше слюнка. — Не сме тук да се правим за посмешище.

Поморавял от ярост, Коджиро пъргаво се откъсна от множеството и тичешком отстъпи малко по пътеката.

— Внимавайте, копелета! — извика той и се приготви за нападение.

Гендзаемон, тръгнал подир Джиродзаемон, сега се обади:

— Почакайте, младежо!

— Вие чакайте! — извика Коджиро. — Нямам работа с вас. Ще ви покажа обаче какво става с онези, които ме обидят!

Старецът притича към него.

— Стига, стига, вземате това много навътре! Хората ни са напрегнати. Аз съм чичо на Сеиджуро и от него съм чувал, че сте превъзходен майстор на сабята. Сигурен съм, че сега е станала грешка. Надявам се лично да ме извините за държанието на нашите хора.

— Благодаря, че така ме посрещате. Винаги съм бил в добри отношения със Сеиджуро и желая доброто на дома Йошиока, макар да не ми се струва, че ще мога да бъда сега на ваша страна. Обаче това не е причина хората ви да ме обиждат.

Гендзаемон коленичи в тържествен поклон и каза:

— Напълно прав сте. Надявам се заради Сеиджуро и Деншичиро да забравите станалото.

Старецът внимателно подбираше думите си, понеже се боеше, че ако обидят Коджиро, той може да разгласи каква подла уловка прилагат.

Гневът на Коджиро утихна.

— Станете, господине. Неудобно ми е по-възрастен човек да ми се кланя. — В рязка смяна на настроението сега притежателят на „Дългия прът“ насочи своето красноречие към насърчения за Йошиока и хули към Мусаши. — От известно време съм в приятелски отношения със Сеиджуро и както преди казах, нямам нищо общо с Мусаши. Съвсем естествено е да съчувствам на дома Йошиока.

— Много сблъсъци между воини съм виждал, но не и такава трагедия, каквато сполетя вас. Не е за вярване, че домът, който е давал на шогуните Ашикага наставници по бойни изкуства, може да бъде посрамен от някакъв си селски грубиян.

Думите му се приеха с жадно внимание. Говореше, сякаш нарочно иска да възпламени слуха им. По лицето на Джиродзаемон се изписа съжаление, че е говорил така грубо на човек, който има към дома Йошиока само добри чувства.

Коджиро не пропусна да забележи това и то го подтикна да продължи:

— В бъдеще съм замислил да основа собствено училище. Ето защо не от любопитство ми е станало навик да наблюдавам двубои и да изучавам тактиката на различни бойци. Това е част от моето обучение. Не си спомням обаче някога да съм наблюдавал или да съм чувал за двубой, който да ме е подразнил повече от вашите две срещи с Мусаши. След като при Ренгеоин и по-рано при Рендаиджи имаше толкова много ваши хора, защо оставихте Мусаши да избяга, та да може да се перчи по улиците на Киото? Това не мога да разбера.

Облиза пресъхналите си устни и продължи:

— Няма съмнение, че Мусаши е изненадващо издръжлив за скитащ боец. Аз самият знам това само от двата пъти, когато съм го виждал. Но с опасност да ви се стори, че се бъркам, искам да ви кажа какво съм открил за него. — Без да споменава името на Акеми, той се впусна в разказ. — Първото сведение ми попадна, когато по случайност срещнах една жена, която го познава от седемнадесетгодишен. Като допълних това, което тя ми каза, с други научени тук и там подробности, сега мога доста пълно да ви разкажа за живота му.

— Син е на селски самурай в областта Мимасака. Избягал от дома заради битката при Секигахара и след като се върнал, извършил толкова много жестокости, че го прогонили от селото. Оттогава броди по областите.

— Макар човек без характер, той има известна дарба да си служи със сабята. А телесно е извънредно силен. Най-вече — бие се, без да щади живота си. Заради това обичайните подходи в сабления бой се безполезни срещу него, също както разумът е безпомощен срещу лудостта. Трябва или да го впримчите в капан като зъл звяр, или ще се провалите. Сега обмислете какъв е вашият враг и си съставете план в съответствие с това!

С голяма тържественост Гендзаемон благодари на Коджиро и се зае да опише предпазните мерки, които са взели.

Коджиро кимна одобрително.

— Щом сте били толкова старателни, той явно няма възможност да се измъкне жив. Все пак ми се струва, че бихте могли да измислите и нещо още по-хитро.

— По-хитро ли? — повтори Гендзаемон, като наново погледна самодоволното лице на Коджиро, този път с по-малко възхищение. — Благодаря ви, но ние вече сме направили достатъчно.

— Не, не сте, приятелю. Ако Мусаши дойде направо и открито по пътеката, то навярно няма начин да избяга. Но какво, ако от по-рано научи за вашата уловка и въобще не се появи? Нали тогава всичкото ви хитроумие ще е напразно?

— Постъпи ли така, ще окачим обяви навсякъде из града, за да го направим за посмешище на цял Киото.

— Това без съмнение донякъде ще възстанови доброто ви име, но не забравяйте, че той още ще може да се разхожда насам-натам и да разправя, че сте били нечестни. Приготовленията ви са безполезни, освен ако убиете Мусаши тук и днес. За да стане това наистина, трябва да подсигурите той непременно да дойде тук и да попадне в смъртоносната клопка, която сте му заложили.

— Има ли някакъв начин това да стане?

— Определено. Всъщност, аз се сещам за няколко начина.

Гласът на Коджиро бе пълен със самоувереност. Той се приведе напред и с не много често наблюдавано на надменното му лице приятелско изражение прошепна няколко думи в ухото на Гендзаемон.

— Как ви се струва? — попита високо накрая.

— Хмм. Разбрах ви.

Старецът кимна няколко пъти, после се обърна към Джиродзаемон и шепнешком му разказа плана.

Среща на лунна светлина

Вече минаваше полунощ, когато Мусаши стигна малката странноприемница северно от Китано, в която за първи път бе срещнал Джотаро. Изненаданият стопанин го поздрави сърдечно и бързо му приготви място за спане.

Мусаши излезе рано сутринта и се върна късно вечер, като подари на стария човек един чувал сладки картофи от Курама. Показа му и една мярка избелен памучен плат от Нара и го попита дали може да си направи от това долна риза, пояс и препаска за слабините.

Ханджията с готовност занесе плата при някаква съседка шивачка и на връщане купи малко саке. Свари сладките картофи на яхния и докато я ядяха и пиеха от сакето, си бъбри с Мусаши до полунощ, когато дойде шивачката с дрехите. Преди да тръгне да си ляга, Мусаши старателно ги сгъна и ги сложи до възглавницата си.

Старецът се събуди много преди зазоряване от плисък на вода. Като погледна навън, видя, че Мусаши се е изкъпал със студена вода от кладенеца и стои под лунната светлина, облечен в своите нови долни дрехи. Тъкмо си обличаше старото кимоно.

Като отбеляза, че се поуморил от Киото и решил да отиде до Едо, Мусаши обеща, че когато след три-четири години се върне в старата столица, ще отседне в странноприемницата.

След като стопанинът завърза отзад обито му, Мусаши с бърза крачка се отправи на път. Пое по тясната пътечка през полето към пътя за Китано, като внимателно подбираше къде да стъпва между буците волски тор. Старецът тъжно гледа след него, докато тъмнината го погълна.

Умът на Мусаши беше ясен като небето над главата му. Освежено, тялото му сякаш с всяка следваща крачка набираше нова сила.

— Няма смисъл да вървя така бързо — каза си той на глас и забави ход. — Това навярно ще ми е последната нощ в света на живите.

Това не бе нито възглас, нито израз на жал, а просто неволно излязло от устните му твърдение. Все още нямаше усещането, че е действително лице в лице със смъртта.

Прекара предния ден в съзерцание под един от боровете във вътрешния храм на Курама, с надеждата да постигне онова блажено състояние, в което тяло и дух вече не се различават помежду си. Не успя в своето усилие да се освободи от мисълта за смъртта и се срамуваше, че пропиля напразно времето си.

Нощният въздух го въодушевяваше. Саке, точно колкото трябва, кратък, но здрав сън, освежаващата вода от кладенеца, нови дрехи — не се чувстваше като човек, комуто предстои да умре. Спомни си онази нощ посред зима, когато се насили да стигне до върха на Орловата планина. И тогава звездите го зашеметиха, а дърветата бяха обкичени с ледени висулки. Сега тези висулки сигурно са сменени от напъпили цветове.

С пълна с безразборни мисли глава, Мусаши откри, че му е невъзможно да се съсредоточи. Какъв смисъл, запита се, има сега да размишлява върху проблем, който не би решил и след век — значението на смъртта, страданието, животът, който ще последва след това?

Кварталът, в който се намираше, бе обитаван от благородници и техните служители. Чу печалния звук на флажолет, придружен от протяжните тонове на тръстикова свирка. Представи си седналите около някой ковчег оплаквачи, които чакат утрото. Дали погребалната песен, чута преди още да се сети за значението й, не бе събудила неосъзнат спомен за Танцуващите деви на Исе и за преживяното на Орловата планина. Съмнения загризаха ума му.

Щом спря, за да обмисли станалото, забеляза, че е подминал Шококуджи и е на стотина крачки от река Камо, която сега приличаше на сребро в мрака. Под отразената от една кирпичена стена светлина Мусаши забеляза някаква тъмна фигура. Мъжът се приближи към него, следван от по-малка сянка — вързано на каишка куче. Уверил се от присъствието на животното, че този човек не е някой от враговете му, Мусаши се успокои и продължи нататък. Другият направи няколко крачки, обърна се и каза:

— Ще позволите ли да ви задържа малко, господине?

— Мен ли?

— Да, ако не възразявате.

Шапката и хакамата му бяха от онези, които носят занаятчиите.

— Какво има? — попита Мусаши.

— Простете за странния въпрос, но видяхте ли по онази улица една къща, която цялата да свети?

— Не внимавах много, но струва ми се — не.

— Тогава явно съм объркал улицата.

— Вие какво търсите?

— Един дом, където преди малко някой е починал.

— Не съм видял тази къща, но на около сто стъпки по-назад чух погребална музика.

— Трябва това да е мястото. Сигурно шинтоисткият свещеник е пристигнал преди мен и е почнал бдението.

— Вие на бдение ли отивате?

— Не точно. Аз съм майстор на ковчези от хълма Торибе и ме помолиха да дойда в дома Мацуо, затова тръгнах към хълма Йошида. Те обаче не живеят вече там.

— Семейство Мацуо на хълма Йошида ли?

— Да, не знаех, че са се преместили. Минах много път за нищо. Благодаря ви.

— Чакайте — обади се Мусаши. — Да не е това Мацуо Канаме, който служи на господаря Коное?

— Точно така. Разболял се и само след десетина дни починал.

Мусаши се обърна и тръгна напред. Майсторът на ковчези се забърза в обратната посока.

„Значи чичо ми е умрял“, каза си безчувствено Мусаши. Спомни си с колко усилия този човек беше пестил, за да събере малко пари. Сети се за оризовите питки, които неговата леля му даде и които изяде на брега на леденостудената река сутринта на Нова година. Запита се как ли ще се справя тази жена, след като остава съвсем сама.

Застана на брега на Горна Камо и се загледа в тъмнеещите се в нощта тридесет и шест хълма на Хигашияма. Всеки от тях сякаш враждебно отвръщаше на погледа му. След това изтича надолу до един плаващ мост. За да стигне от северната част на града до пътя за връх Хиеи и прохода към областта Оми, трябваше да мине оттук.

Беше вече по средата на реката, когато чу някакъв глас, силен, но неясен. Спря и се заслуша. Бързо течащата вода бодро бълбукаше, а над равнината вееше студен вятър. Не можа да определи откъде дойде гласът, но след още няколко крачки той прозвуча пак и го накара да се спре. Все още без да може да определи посоката на шума, Мусаши бързо стигна до другия бряг. Щом слезе от моста, зърна някакъв човек да тича с вдигнати ръце към него. Фигурата му се стори позната.

Беше… вездесъщият Сасаки Коджиро.

Щом се приближи, той някак прекалено приятелски поздрави Мусаши. Хвърли един поглед през моста и след това попита:

— Сам ли сте?

— Да, естествено.

— Надявам се да ме извините за онази вечер — продължи Коджиро. — Благодаря ви, че изтърпяхте моята намеса.

— Смятам, аз съм, който трябва да ви благодари — отвърна Мусаши със същата любезност.

— За двубоя ли сте тръгнал?

— Да.

— Съвсем сам ли? — попита пак Коджиро.

— Да, естествено.

— Хмм. Питам се дали не сте разбрал грешно обявата, която сложихме при Янагимачи.

— Не мисля.

— И сте съвсем наясно с условията? Това няма да е истински двубой между двама противници, както беше със Сеиджуро и Деншичиро.

— Знам това.

— При все че битката ще се води от името на Генджиро, ще го подкрепят хората от училището Йошиока. Вие разбирате ли, че тези „хора от училището“ може да са десет, сто, че дори хиляда души?

— Да — защо питате?

— Някои от по-слабоватите са избягали от Йошиока, но по-силните и храбрите са всички под големия бор. Точно сега са се разположили по целия склон и ви чакат.

— Вие бяхте там да огледате ли?

— А-ха. Реших, че ще е по-добре да се върна и да ви предупредя. Знаех, че ще минете по плаващия мост и изчаках тук. Смятам това за свой дълг, тъй като аз писах обявата.

— Проявявате голямо внимание.

— Е, такова е положението. Наистина ли сте решили да идете сам или имате и помощници, които ще минат по друг път?

— Ще има един с мен.

— Така ли? Къде е той сега?

— Ето го тук!

Мусаши се засмя и зъбите му блеснаха под лунната светлина, докато сочеше сянката си.

— Това не е шега — наежи се Коджиро.

— Не се шегувам.

— О? Стори ми се, че се присмивате на моя съвет.

Като си придаде дори по-строго изражение от Коджировото, Мусаши възрази:

— Смятате ли, че великият светец Шинран се е шегувал, когато е казал: всеки вярващ има сила за двама, понеже с него върви Буда Амида?

Коджиро не отговори.

— По всичко изглежда, че Йошиока имат сега надмощие. Те са излезли всички заедно. Аз съм сам. Вие несъмнено предполагате, че ще загубя. Моля ви обаче да не се тревожите за мен. Да допуснем, че знаех, че те ще имат десет души и също бях взел десет със себе си. Какво щеше да стане? Щяха да пратят срещу мен двайсет вместо десет. Ако вземех двайсет, те щяха да увеличат числото на трийсет или четирийсет и битката щеше да създаде дори още по-голяма суматоха. Накрая само щяхме да нарушим спокойствието и реда, без това да донесе в замяна каква да е полза за делото на сабления бой. С други думи, ако си бях повикал помощници, щях малко да спечеля, а загубата би била голяма.

— Това може да е истина, но не е в съгласие с „Изкуството на войната“ човек да влиза в битка, която знае, че ще загуби.

— Има моменти, когато това е необходимо.

— Не! Не и според „Изкуството на войната“. Съвсем друго е, ако се впускате в прибързани действия.

— В съгласие или не с „Изкуството на войната“, аз знам какво ще ми е от полза.

— Вие вървите против всички предписания.

Мусаши се засмя.

— Щом настоявате да е тъй — възрази отново Коджиро, — защо поне не си изберете начин на действие, който да ви остави възможност да оцелеете?

— Пътят, който следвам, за мен е път към по-пълноценен живот.

— Щастлив ще сте, ако той не ви отведе право в ада!

— Тази река, знаете ли, може да се окаже тройната река на ада; този път — пътят към осъждането; хълма, по който скоро ще са кача — планината с гвоздеи, на която биват приковани прокълнатите. При все това е единственият път към истинския живот.

— Както говорите, може вече да сте обладан от бога на смъртта.

— Мислете, каквото си искате. Има хора, които умират в живота и други, които оживяват чрез смъртта.

— Нещастни човече! — възкликна полуподигравателно Коджиро.

— Кажете ми, Коджиро… като тръгна по този път, той докъде води?

— До село Хананоки и после до големия бор при Ичиджоджи, където сте решил да умрете.

— Колко далеч е това?

— Само половин час. Имате много време.

— Благодаря. Ще се видим по-късно — отговори ведро Мусаши, обърна се и тръгна надолу по пътя.

— Това не е посоката!

Мусаши кимна.

— Това е грешна посока, казвам ви.

— Знам.

Той продължи надолу по склона. Зад дърветата от двете страни на пътя се нижеха оризища, а в далечината се виждаха няколко покрити със слама селски къщи. Коджиро видя как Мусаши се спира, вдига поглед към луната и за малко остава така неподвижен.

Избухна в смях, когато се сети, че той очевидно уринираше. Сам вдигна поглед към луната и си помисли, че докато тя залезе, много хора ще са мъртви или на умиране.

Мусаши не се върна. Коджиро седна при корена на едно дърво и с близко до възторг настроение се замисли за наближаващата битка. „Като се съди по спокойствието му, Мусаши вече се е примирил, че ще умре. Въпреки това здраво ще се брани. Колкото повече от тях посече, толкова по-забавно ще бъде за гледане. Да, но Йошиока имат метателни оръжия. Ако някое от тях го улучи, представлението ще свърши на мига. Това би развалило всичко. Струва ми се, най-добре да му кажа за тези неща.“

Сега, преди зазоряване, въздухът стана леко мъглив и мразовит.

Коджиро се изправи и извика:

— Мусаши, защо се бавите толкова?

Усещането, че нещо не е наред, го накара да изтръпне от тревога. Бързо закрачи надолу по склона и пак извика. Единственият звук бе шумът от въртенето на някакво воденично колело.

— Тъпото му копеле!

Спусна се обратно към главния път и се заоглежда във всички посоки. Виждаха се само храмовете и горите на Ширакава, която се издигаше над склоновете на Хигашияма, и луната. Като заключи набързо, че Мусаши е избягал, Коджиро се ядоса на себе си, че не е разбрал правилно спокойствието му и като стрела се понесе към Ичиджоджи.

Мусаши се показа ухилен иззад едно дърво и застана на мястото, където стоеше преди Коджиро. Радваше се, че се отърва от него. Не му трябва човек, който се наслаждава да гледа как други умират и безучастно наблюдава чуждите хора да залагат живота си заради неща, които за тях са важни. Коджиро не е безобиден зрител, движен само от желанието да се учи. Той е измамник и коварен хитрец, винаги готов да се подмаже на двете страни едновременно, като се представя за добрия другар, който на всеки иска да помогне.

Навярно Коджиро си бе помислил, че като каже на Мусаши колко е силен неговият противник, онзи ще падне на четири крака и ще почне да му се моли да го подкрепи. И наистина, ако първата цел на Мусаши бе да запази живота си, той с готовност би приел всякаква помощ. Дори преди да срещне Коджиро обаче, беше събрал достатъчно сведения, за да знае, че може да се наложи да застане срещу стотина души.

Не че беше забравил урока на Такуан — истински храбър е този, който обича живота, пази го като съкровище, което, загубено веднъж, никога не може да се върне. Добре знаеше също, че да живееш значи повече от това да оставаш жив. Въпросът е как да изпълниш своя живот със смисъл, как да направиш така, че този живот да хвърли към бъдещето ярък лъч светлина, дори да се окаже необходимо той, животът, да бъде пожертван заради някоя възвишена цел. Успее ли да направи това, колко ще живее — двадесет или седемдесет години — е без значение. Един живот е само незначителен откъслек във вечния поток на времето.

Както смяташе Мусаши, един вид живот подобава на обикновените хора, а друг — на боеца. За него е най-важно да живее като самурай и да умре като такъв. От пътя, който е избрал, няма връщане назад. Дори да го насекат на късчета, враговете не могат да изличат това, че е отвърнал на тяхното предизвикателство безстрашно и доблестно.

Насочи вниманието си към това, по кой път да мине. Най-къс и същевременно най-широк и лесен за ходене бе този, по който тръгна Коджиро. Друг, не толкова пряк, беше пътеката, която минаваше покрай брега на Такано, един приток на Камо, излизаше на главния път за Охара и оттам през императорското имение Шугакуин стигаше до Ичиджоджи. Третият вървеше за кратко време на изток, после на север, до подножието на Урю и накрая пресичаше една пътека и влизаше в селото.

Трите пътя се срещаха при големия бор и разликите в разстоянието дотам бяха незначителни. Въпреки това от гледище на малка военна сила, която напада много по-голяма такава, подходът бе от първостепенна важност. Изборът му сам по себе си можеше да реши поражение ли ще последва или победа.

Вместо да размисля продължително време над въпроса, Мусаши спря само за минута и после затича в посока, почти противоположна на Ичиджоджи. Първо мина напряко под подножието на хълма Кагура до едно място зад гробницата на императора Го-Ичиджо. После, като мина през някакъв гъст бамбуков храсталак, излезе при планинско поточе, което течеше през едно село на североизток. Над него се издигаше северният скат на връх Даймонджи. Мусаши безшумно се закатери по него.

Спря за миг да се огледа къде е. Ако тръгнеше водоравно през склоновете на четири последователни възвишения, можеше да стигне до едно място над и зад големия бор, откъдето като на длан да огледа разположението на противника. Също като Ода Нобунага в битката при Окехадзама, Мусаши отхвърли обичайните пътища в полза на един труден обход.

— Кой е там?

Мусаши застина и зачака. Към него предпазливо се приближиха стъпки. Като видя някакъв човек, облечен като самурай на служба у някой знатен придворен, Мусаши реши, че този не се числи към хората на Йошиока.

Носът на мъжа бе изцапан със сажди от факлата, която носеше; кимоното му беше мокро и опръскано с кал. Той издаде лек вик на изненада.

Мусаши подозрително го изгледа.

— Вие не сте ли Миямото Мусаши? — попита мъжът и се поклони ниско, с боязън в погледа.

Очите на Мусаши просветнаха от блясъка на факлата.

— Вие ли сте Миямото Мусаши?

Ужасен, самураят сякаш се олюля леко на нозете си. Настървение като това в погледа на Мусаши не се срещаше често между хора.

— Вие кой сте? — попита отсечено Мусаши.

— Ъ-ъ, аз…

— Стига сте пелтечил. Кой сте?

— Аз… аз съм от дома на господаря Карасумару Мицухиро.

— Аз съм Миямото Мусаши, но какво прави един служител на Карасумару посред нощ тук?

— Значи вие сте Мусаши!

Мъжът въздъхна облекчено. В следващия миг се носеше с главоломна бързина надолу по планината. След факела му оставаше светла диря. Мусаши се обърна и продължи пътя си напреки склона.

— Кура, къде сте? — извика самураят, щом стигна в близост до Гинкакуджи.

— Тук сме. Вие къде сте?

Не беше гласът на Кура, един друг служител на Карасумару, а на Джотаро.

— Джо-та-ро! Ти ли си това?

— Да-а-а!

— Ела бързо горе!

— Не мога. Оцу не може да върви повече.

Самураят изруга под носа си и като се напъна дори още по-силно, извика:

— Идвайте бързо! Намерих Мусаши! Му-са-ши! Ако не побързате, ще го изгубим!

Джотаро и Оцу бяха на около двеста разкрача по-надолу по пътеката. Мина известно време, докато двете им дълги сенки, сякаш сраснали се помежду си, с куцукане стигнат до тази на самурая. Той махна с факлата, за да ги накара да побързат; след мигове вече сам успяваше да чуе тежкото дишане на Оцу. Лицето й изглеждаше по-бледо от луната. Пътното облекло по тънките й ръце и нозе изглеждаше безчовечно и нелепо. Когато обаче светлината я озари, страните й поруменяха.

— Истина ли е? — рече тя задъхано.

— Да, току-що го видях — После самураят добави с по-настоятелен глас: — Ако побързате, ще успеете да го настигнете. Обаче ако си губите времето…

— Накъде? — попита Джотаро, подразнен, че така се озова между развълнувания мъж и болната жена.

Здравословното състояние на Оцу в никакъв случай не се беше подобрило, но веднага щом Джотаро й поднесе новината за наближаващия двубой на Мусаши, нямаше начин да я задържат в постелята, дори това да би могло да удължи живота й. Без да обръща внимание на всички увещания, тя вчеса косата си, завърза сламените сандали и почти с олюляване излезе от портата на господаря Карасумару. След като стана очевидно, че не е възможно да я спрат, господарят направи всичко по силите си да помогне. Той сам пое грижите за начинанието и докато Оцу бавно накуцваше към Гинкакуджи, прати свои хора да претърсят различните пътища до село Ичиджоджи. Тези ходиха, докато ги заболяха нозете и бяха на път да се откажат, когато изведнъж този, когото търсеха, се намери.

Самураят посочи с пръст и Оцу решително тръгна нагоре по хълма.

От страх тя да не припадне, Джотаро на всяка втора крачка питаше:

— Добре ли си? Ще издържиш ли?

Тя не му отговаряше. В интерес на истината, не го и чуваше. Изтънялото й тяло усещаше единствено необходимостта да стигнат до Мусаши. Макар устата й да бе цялата пресъхнала, по нейното пепеляво чело се лееше студена пот.

— Оттук трябва да е — обади се Джотаро с надежда да я насърчи. — Този път отива на връх Хиеи. Оттук нататък е само равно. Няма повече качване. Искаш ли за малко да си починеш?

Момичето мълчаливо поклати глава и здраво се опря на пръчката, която двамата държаха помежду си. Беше се задъхала така, сякаш всички трудности на живота за нея са събрани в това единствено изкачване.

След като бяха вървели близо четвърт час, Джотаро извика:

— Мусаши! Сенсей!

Продължи да крещи все същото.

Силният му глас насърчи Оцу, но не след дълго силите й се свършиха.

— Джо-Джотаро! — прошепна тя едва.

Пусна пръчката и се свлече в тревата край пътя. Опряла лице в земята, тя притисна тънките си пръсти към устата. Раменете й трескаво потреперваха.

— Оцу! Това е кръв! Ти плюеш кръв! О, Оцу!

Готов да заплаче, Джотаро обгърна с ръце кръста й и я вдигна. Главата й клюмна настрани. Като не знаеше какво друго да прави, момчето внимателно я потупа по рамото.

— Какво искаш? — попита.

Оцу нямаше сила да отвърне.

— Знам! Вода! Това ли е?

Тя слабо кимна.

— Почакай тук. Ще ти донеса.

Той стана и се огледа, заслуша се за миг, след което слезе в една близка долчинка, където бе чул да тече вода. Без много труд откри бълбукащия под скалата извор. Щом понечи да загребе малко вода с ръце, се поколеба и впери очи в мъничките рачета по дъното на езерцето. Луната не светеше право във водата, но отражението на небето в нея бе по-красиво от гледката на самите сребристобели облаци. Като реши да отпие, преди да занесе от водата, Джотаро отстъпи на няколко педи встрани, приведе се на четири крака и проточи врат като патица.

И тогава си пое шумно дъх — привидение ли е това? — и тялото му настръхна. В езерцето като ивици се отразяваха половин дузина дървета от другата страна. Точно до тях бе образът на Мусаши.

Джотаро си помисли, че въображението го мами и отражението бързо ще се разсее. Но то не изчезна и момчето много бавно вдигна поглед.

— Вие сте тук! — извика. — Наистина сте тук!

Спокойното отражение на небето се покри с кал, щом Джотаро прегази през езерцето, измокряйки кимоното си до раменете.

— Вие сте тук!

Той обгърна с ръце нозете на Мусаши.

— Тихо — каза внимателно този. — Тук е опасно. Ела по-късно.

— Не! Намерил съм ви. Оставам с вас.

— Тихо. Чух гласа ти. Аз чакам тук от някое време. Сега занеси на Оцу вода.

— Вече е разкаляна.

— Ей там има още едно поточе. Виждаш ли? Ето, вземи това с теб.

Той му подаде бамбуков съд.

Джотаро вдигна лице нагоре и каза:

— Не! Вие й занесете.

Останаха няколко мига така, после Мусаши кимна и отиде до другия поток. Напълни съда и после го занесе при Оцу. Прегърна я внимателно и вдигна водата към устата й.

Джотаро застана до тях.

— Виж, Оцу! Мусаши е тук. Не ме ли разбираш? Мусаши!

След като отпи от хладната вода, Оцу вече успяваше по-лесно да си поема дъх, макар да се облягаше на ръката на Мусаши. Очите й сякаш гледаха нещо много далечно.

— Не виждаш ли, Оцу? Не съм аз, Мусаши е. Под теб е ръката на Мусаши, не моята.

В безразличните очи на момичето се събраха парещи сълзи, докато накрая те заприличаха на стъклени. Две струйки проблеснаха по страните й. Тя кимна.

Джотаро бе вън от себе си от радост.

— Сега нали си щастлива? Нали това е, което искаше? — После се обърна към Мусаши: — Все повтаряше, че каквото и да станело, трябва да ви види. Никого не щеше да слуша! Моля ви, кажете й, че ако продължава да прави така, ще умре. Въобще не иска да ме слуша. Може пък да направи това, което вие й кажете.

— Вината е изцяло моя — каза Мусаши. — Ще се извиня и ще й кажа да се грижи по-добре за себе си. Джотаро…

— Да?

— Ще ни оставиш ли за мъничко сами?

— Защо? Защо не мога да остана?

— Не бъди такъв, Джотаро — обади се умолително Оцу. — Само за няколко минути. Моля те.

— Ох, добре — Не можеше да откаже на Оцу, дори и да не я разбираше. — Ще се кача по-нагоре. Обадете се, като сте готови.

Вродената свитост на Оцу сега бе нараснала заради болестта и тя не можеше да се сети какво да каже.

Мусаши се почувства неудобно и обърна лицето си на другата страна. С гръб към него, момичето впи поглед в земята. Той се загледа нагоре към небето.

Вътрешно се боеше, че не съществуват думи, с които да й каже какво има в сърцето му. През ума му мина всичко, което се случи от онази нощ, когато тя го освободи от голямото дърво, и той осъзна чистотата на тази любов, която пет дълги години я е карала да продължава да го търси.

Кой е бил по-силен, кой е страдал повече? Оцу с нейния тежък и сложен живот, обгорен от любов, която тя не успява да скрие? Или пък той, който крие чувствата си зад студено лице, заравя живите въглени на страстта под слой студена пепел? Преди, а също и сега Мусаши си мислеше, че неговият път е по-болезнен. Но в постоянството на Оцу има сила и доблест. Бремето, което е носила, за повечето мъже би било твърде тежко, за да го поемат сами.

„Остава ми още малко време“, помисли си Мусаши.

Луната бе слязла ниско в небето и ставаше по-светло. Утрото не бе далеч. Скоро и луната, и самият той ще потънат зад планината на смъртта. За малкото време, което му остава, трябва да каже на Оцу истината. Заради нейната преданост и вярност й дължи поне това. Но думите не искаха да дойдат. Колкото повече се опитваше да заговори, толкова по-здраво се заплиташе езикът му. Гледаше безпомощно към небето, сякаш оттам трябва да го осени вдъхновение.

Оцу се взираше в земята и плачеше. В сърцето й пламтеше любов, така силна, че бе прогонила всичко друго навън. Убеждения, вяра, загриженост за себе си, гордост — всичко бледнееше пред тази единствена всепоглъщаща страст. По някакъв начин, вярваше тя, тази любов трябва да превъзмогне съпротивата на Мусаши. Благодарение на сълзите й те някак си трябва да успеят да заживеят заедно, далеч от обикновения хорски свят. Обаче сега, когато бе до него, се оказа безпомощна. Не се реши да опише болката от раздялата им, страданието да минава през живота сама, мъката, която й причинява неговата безчувственост. Само ако имаше майка, пред която да излее всичката тази скръб…

Дългото мълчание бе нарушено от крякането на ято гъски. Усетили наближаването на утрото, те се вдигнаха над дърветата и политнаха зад върховете на планината.

— Гъските отлитат на север — отбеляза Мусаши, съзнавайки колко неуместно говори.

— Мусаши…

Погледите им се срещнаха и те мълчаливо си спомниха за годините на село, когато всяка пролет и есен гъските се вдигаха в полет.

Тогава всичко бе толкова просто. Тя дружеше с Матахачи. Мусаши не харесваше заради грубостта му, но никога не се боеше да отговори, когато той й каже нещо обидно. Всеки от двамата се сети сега за планината, където се намираше Шиподжи и за бреговете на река Йошино долу. И двамата знаеха, че губят безценни мигове — мигове, които никога не ще се върнат.

— Джотаро каза, че си болна. Много ли си зле?

— Нищо страшно.

— Сега по-добре ли се чувстваш?

— Да, но това не е важно. Ти наистина ли очакваш днес да те убият?

— Боя се — да.

— Ако умреш, аз не мога да продължа да живея. Сигурно затова сега ми е толкова лесно да забравя за болестта.

В очите й се появи някакъв пламък, който го накара да почувства колко е слаба собствената му решителност в сравнение с нейната. За да може поне донякъде да овладее себе си, той трябваше години наред да размисля над въпросите на живота и смъртта, да обуздава себе си при всеки завой на своя път, да понася тежестите на самурайското обучение. Без такова обучение или осъзната власт над себе си тази жена е готова съвсем непоколебимо да каже, че ако той умре, тя е готова да си иде заедно с него. Лицето й имаше израз на съвършено спокойствие, очите й му казваха, че тя нито лъже, нито говори безразсъдно. Изглеждаше почти щастлива пред изгледа да го последва в смъртта. С чувство на лек срам Мусаши се запита как е възможно жените да бъдат толкова силни.

— Не ставай глупава, Оцу! — изтърси изведнъж той. — Няма защо и ти да умираш. — Силата на гласа и дълбочината на чувството му изненадаха дори самия него. — Едно е аз да умра в бой с Йошиока. Не само че е редно мъж, който живее за сабята, да загине от сабя — аз съм и длъжен да напомня на тези страхливци Пътя на самураите. Твоята готовност да ме последваш в смъртта е много трогателна, но каква ще е ползата от това? Не повече от жалката смърт на някое насекомо.

Видя я пак да избухва в сълзи и съжали за грубостта на думите си.

— Сега разбирам как всичките тези години съм лъгал теб и съм лъгал себе си. Когато избягахме от селото или когато отново те видях на моста Ханада, нямах намерение да те подвеждам, но го направих — и се престорих на хладен и безразличен. Не така се чувствах в действителност.

— Скоро ще съм мъртъв. Това, което ще ти кажа, е истината. Обичам те, Оцу. Щях да пратя всичко на вятъра и да заживея живота си с тебе, стига само…

Млъкна за миг и продължи по-решително:

— Трябва да вярваш на всяка дума, която ти казвам, понеже никога няма да имам повече възможност да ти кажа това. Говоря без гордост и без да се преструвам. Имало е дни, когато не съм можел да се съсредоточа върху нищо, защото съм мислил за тебе, нощи, когато не съм могъл да спя, понеже съм те сънувал. Това бяха горещи, страстни сънища, Оцу, които почти ме подлудяваха. Често съм прегръщал постелята и съм си представял, че си ти.

— Но дори когато съм се чувствал така, съм вадил сабята си, поглеждал съм я, лудостта се е изпарявала и кръвта ми се е охлаждала.

Тя обърна лице към него — насълзено, но грейнало като утринна зора — и понечи да заговори. Като видя жарта в очите му, думите заседнаха в гърлото й и тя пак сведе поглед към земята.

— Сабята е моето убежище. Всеки път, когато страстта заплаши да ме надвие, аз насила се връщам отново в света на сабята. Това е съдбата ми, Оцу. Разкъсан съм между любовта и самообладанието. Като че едновременно вървя по два пътя. Но когато двата се разделят, неизменно успявам да се задържа на правилния.

— Познавам себе си по-добре от всеки друг. Не съм нито голямо дарование, нито велик човек.

Той отново млъкна. Въпреки желанието да даде откровен израз на своите чувства, му се струваше, че думите досега само прикриват истината. Сърцето му подсказа да бъде дори още по-откровен.

— Ето що за човек съм аз. Какво друго мога да кажа? Щом си помисля за моята сабя и ти изчезваш в някое тъмно ъгълче на ума ми — не, изчезваш напълно и не оставяш следа. В такива мигове съм най-щастлив и най-доволен от моя живот. Разбираш ли ме? По това време ти си страдала, рискувала си тялото и душата си за един човек, който обича своята сабя повече, отколкото обича теб. Ще умра за честта на сабята си, но не бих умрял заради любовта на една жена. Дори не и за твоята. Колкото и да ми се иска сега да падна на колене и да те помоля за прошка, не мога да го направя.

Усети тънките пръсти да се стягат около китката му. Тя вече не плачеше.

— Знам всичко това — каза натъртено Оцу. — Ако не го знаех, нямаше да те обичам толкова.

— Но не можеш ли да разбереш колко е глупаво да умреш заради мен? Сега, в този един миг, съм телом и духом твой. Но веднага щом си тръгна оттук… Не трябва да умираш заради любовта на мъж като мене. За една жена има добър и достоен начин на живот, Оцу. Ти трябва да го намериш и да направиш своя живот щастлив. Тези думи трябва да са ни за сбогом. Време е да вървя.

Внимателно освободи китката си от нейната ръка и стана. Тя го хвана за ръкава и извика:

— Само още една минута, Мусаши!

Имаше толкова много неща, които иска да му каже — не я е грижа дали ще я забрави, когато не е с нея; не възразява, че той я нарича „незначителна“; когато се е влюбила в него, не се е заблуждавала относно нрава му. Хвана го отново за ръкава и погледът й затърси неговия в опит да продължи този последен миг, да му попречи да свърши.

Този мълчалив призив почти сепна Мусаши. Дори в слабостта, която й пречеше да говори, имаше хубост. Завладян от собствената си слабост и страх, той се почувства като дърво с изтънели корени, застрашено от бушуващия вятър. Запита се дали целомъдрената му преданост към Пътя на меча няма да рухне и като лавина да се повлече надолу под напора на сълзите й.

За да наруши мълчанието, попита:

— Разбираш ли ме?

— Да — отвърна тя със слаб глас. — Разбирам те отлично, но ако ти умреш, ще умра и аз. Моята смърт ще има за мен смисъл, също както твоята — за тебе. Щом ти можеш спокойно да срещнеш края си, то това мога и аз. Няма да се оставя да ме стъпчат като насекомо или скръбта да ме задуши. Трябва сама да реша. Никой друг, дори ти, не може да стори това заради мен.

Тя продължи с голяма сила и съвършено спокойствие в гласа:

— Ако в сърцето си ме смяташ за своя невеста, това е достатъчно. Само аз от всички жени на този свят съм дарена с такава радост и такова блаженство. Каза, че не си искал да ме правиш нещастна. Уверявам те, няма да умра, понеже съм нещастна. Има хора, които изглежда ме смятат за несретница, но аз самата ни най-малко не се чувствам такава. С радост очаквам деня, в който ще умра. Той ще е като сияйно утро, в което пеят птици. Ще тръгна така щастлива, както бих тръгнала на венчавка.

Останала почти без дъх, тя сключи ръце пред гърдите си и вдигна спокоен поглед, сякаш пленена от някой щастлив блян.

Луната явно бързо се скриваше. Макар денят още да не бе дошъл, между дърветата започваше да се вдига мъгла.

Тишината се разцепи от ужасяващ вик, който раздра въздуха като крясък на някоя птица от поверията. Идваше от скалата, на която преди време се покачи Джотаро. Изтръгната от унеса си, Оцу насочи поглед към върха на канарата.

Мусаши избра този момент, за да си тръгне. Без нито дума той просто се дръпна от нея и тръгна надолу, към срещата, която имаше със смъртта.

Със сподавен вик Оцу изтича на няколко крачки след него.

Мусаши изтича още малко напред, после се обърна и каза:

— Разбирам какво чувстваш, Оцу, но те моля да не умираш като страхливка. Не се оставяй мъката да те повлече в долината на мъртвите. Не бъди слаба. Първо оздравей и после мисли за това. Аз не захвърлям живота си заради някаква недостойна цел. Избрал съм да постъпя по този начин, понеже чрез смъртта мога да постигна вечен живот. В едно бъди уверена — тялото ми може да стане на прах, но аз все още ще съм жив.

Пое си дъх и като предупреждение добави:

— Слушаш ли ме? Ако се опиташ да ме последваш в смъртта, може да откриеш, че си умряла сама. Може да ме потърсиш в отвъдния свят, само за да откриеш, че аз не съм там. Решил съм да продължа да живея още сто или хиляда години — в сърцата на моите сънародници, в духа на японските мъже на сабята.

Преди тя да каже още нещо, Мусаши вече бе твърде далеч, за да я чуе. Почувства се, сякаш собствената й душа я е напуснала, но не прие това като раздяла. Стори й се по-скоро, че и двамата ги залива голямата вълна между живота и смъртта.

В подножието на скалата се изсипа порой от пръст и камъчета, последван от Джотаро, който носеше чудноватата маска, подарена му от вдовицата в Нара.

Вдигна ръце нагоре и каза:

— Никога в живота ми не са ме изненадвали така!

— Какво стана? — прошепна Оцу, още не успяла да се съвземе напълно от стъписването си при вида на маската.

— Ти не чу ли? Не знам защо, но изведнъж дойде един ужасен вик.

— Ти къде беше? Тази маска ли носеше?

— Бях над скалата. Там горе има една пътечка, горе-долу широка колкото тази. След като се покатерих малко по-нависоко, намерих един хубав голям камък и просто си седнах там да погледам луната.

— Маската… на теб ли беше?

— Да. Чуваше се как вият лисици, а наоколо шумоляха язовци или нещо такова. Помислих, че маската ще ги уплаши. После чух този крясък, кръвта ти да смрази, като на някой демон от ада!

Заблудени птици

— Чакай ме, Матахачи. Защо трябва да ходиш толкова бързо?

Изостанала далеч назад и съвсем запъхтяна, Осуги беше загубила и търпение, и достойнство.

С глас, висок точно колкото да бъде чут, Матахачи промърмори:

— Така се беше разбързала като тръгвахме от странноприемницата, а чуйте я сега! Устата й по я бива от краката.

До подножието на връх Даймонджи бяха вървели по пътя за Ичиджоджи, но сега, навлезли навътре в планината, се бяха загубили.

Осуги не искаше да се отказва.

— Както все се заяждаш с мен — изропта тя дрезгаво, — всеки би си помислил, че имаш нещо против майка си.

Докато избърше потта от набръчканото си лице, Матахачи отново бе тръгнал напред.

— Няма ли да позабавиш? — извика тя. — Я да седнем малко тук.

— Ако спираш на всеки десет крачки да почиваш, няма да стигнем там преди изгрев-слънце.

— Има още много, докато изгрее слънцето. Поначало планински път като този нямаше да ме затрудни, но нещо съм настинала.

— Никога няма да признаеш, че си сбъркала, а? Преди, когато събудих ханджията, за да си починеш на топло, не можа и за миг да се спреш. Не искаше нищо за пиене и почна да натякваш как сме щели да закъснеем. Не бях си пийнал и две глътки, когато ме издърпа навън. Знам, че си ми майка, но трудно се разбира човек с жена като теб.

— Ха! Още ли се цупиш, че не те оставих да се налееш до оглупяване? Това ли било? Защо не можеш да се сдържаш малко? Днес имаме важни неща за вършене.

— Не трябва да си вадим сабите и да свършим работата сами. От нас се иска само да вземем кичур от косата или нещо от тялото на Мусаши. Няма нищо трудно в това.

— Твоята да бъде! Няма полза да се караме така. Да вървим.

Щом отново тръгнаха, Матахачи поднови своя недоволен монолог.

— Цялата тази работа е глупава. Вземаме кичур коса и го носим в селото да докажем, че сме изпълнили своето голямо призвание в живота. Онези селяци не са излизали от планините, та сигурно ще се впечатлят. Ох, как го мразя това село!

Той не само не беше загубил слабостта си към хубавото саке от Нада, красивите момичета в Киото и ред други неща, а и още вярваше, че градът е мястото, където ще му се усмихне щастието. Кой може да знае дали някой ден няма да се събуди сред всичко, което някога е желал? „Никога няма да се върна в онова досадно село“, зарече се безмълвно Матахачи.

Отново изостанала на доста разстояние, Осуги прати гордостта си на вятъра.

— Матахачи — обади се тя жално, — няма ли да ме поносиш на гръб? Моля ти се. Само за малко, а?

Той се намръщи и не каза нищо, обаче спря, за да го настигне. Тъкмо когато се изравняваше с него, до ушите им стигна ужасеният крясък, който бе стреснал Оцу и Джотаро. С израз на недоумяващо любопитство те останаха на място и напрегнато се заслушаха. След миг Осуги нададе стреснат вик, а Матахачи изведнъж се завтече към ръба на скалата.

— К… къде отиваш?

— Трябва да е нещо там долу! — отвърна той и се изгуби зад камъка. — Стой там. Аз ще видя кой е.

Осуги тутакси се съвзе от уплахата.

— Глупак! — извика тя. — Къде отиваш?

— Глуха ли си? Не чу ли онзи писък?

— Това с теб какво общо има? Връщай се! Връщай се тука!

Без да й обръща внимание, Матахачи бързо се провря до дъното на малката долчинка.

— Глупак! Тъпанар! — кресна тя.

Със същия успех можеше да лае по луната.

Матахачи пак й извика да стои на място, но бе толкова надолу, че Осуги едва го чу. „Сега какво?“, помисли си той и почна да съжалява за прибързаността си. Ако е сбъркал посоката, от която дойде викът, само губи време и сили.

Макар през листата да не проникваше лунна светлина, очите му постепенно свикнаха с тъмното. Попадна на една от многобройните преки пътеки, които насичаха планината източно от Киото и водеха за Сакамото и Оцу. Като тръгна покрай един поток с водопадчета и бързеи, намери някаква хижа, сигурно заслон за хора, които идват да ловят с копие планинска пъстърва. Беше много малка, за да побере повече от един човек и очевидно бе празна. Зад нея обаче Матахачи забеляза една свита фигура с белеещи се ръце и лице.

„Жена е“, помисли той доволно и се скри зад голям камък.

След няколко минути жената изпълзя иззад хижата, отиде до края на потока и загреба в шепа малко вода, за да пие. Матахачи пристъпи напред. Сякаш предупредена от някакъв животински усет, девойката се огледа крадешком и понечи да побегне.

— Акеми!

— Ох, уплаши ме!

В гласа й обаче имаше облекчение. Тя преглътна водата, която бе останала в гърлото й и дълбоко въздъхна.

След като я огледа от глава до пети, Матахачи попита:

— Какво се е случило? Какво правиш тук в този час нощем, облечена в дрехи за път?

— А къде е майка ти?

— Там горе.

Той махна с ръка.

— Обзалагам се, че е страшно ядосана.

— Заради парите ли?

— Да. Наистина съжалявам, Матахачи. Трябваше много бързо да тръгна и нямах достатъчно пари да си платя сметката, нито пък за път. Моля те, прости ми! Не ме карай да се връщам! Обещавам някой ден да върна парите.

Тя се просълзи.

— Защо са всичките тези извинения? А, ясно. Ти мислиш, че сме дошли да те хванем!

— О, аз не те виня. Дори да е било съвсем безразсъдно, аз все пак наистина избягах с парите. Ако ме хванат като крадец, надали, струва ми се, ще имам право да се оплаквам.

— Така би погледнала на това майка, но аз не съм такъв. Както и да е, те бездруго не бяха много. Щом наистина си имала нужда, аз с радост щях да ти ги дам. Не съм ти сърдит. Много по-любопитно ми е защо си тръгна така внезапно и какво правиш тук горе.

— Дочух какво си говорихте снощи с майка ти.

— О? За Мусаши ли?

— А-а, да.

— И съвсем отведнъж реши да идеш до Ичиджоджи?

Тя не отговори.

— Ох, забравих! — възкликна Матахачи, като си спомни с какво намерение слезе в долчинката. — Ти ли изпищя преди няколко минути?

Тя кимна и бързо надзърна уплашено към склона над тях. Като се увери, че там няма нищо, разказа как прекосила потока и се катерела по някаква стръмна скала, когато вдигнала поглед и върху един голям камък зърнала привидение с изключително зъл вид. Гледало към луната. Тялото му било като на джудже, но лицето, женско лице, било зловещо бяло, с уста, цепната от едната страна до ухото. То сякаш й се хилело нелепо и й изкарало ума от страх. Преди да дойде на себе си, вече се било скрило в долчинката.

Макар историята да звучеше невероятно, тя я разказа страхотно сериозно. Матахачи се опита любезно да я изслуша, но скоро го напуши смях.

— Ха-ха! Та това е измислица! Сигурно ти си изплашила привидението. Че нали бродеше по полето на боя и дори не изчакваше духовете на мъртвите да си тръгнат, та да почнеш да разсъбличаш труповете.

— Тогава бях само дете. Не знаех достатъчно, че да ме е страх.

— Далеч не беше толкова малка… Струва ми се, още вехнеш по Мусаши.

— Не… Той ми беше първата любов, обаче…

— Тогава защо отиваш в Ичиджоджи?

— И аз самата всъщност не знам. Просто си помислих, че ако отида, мога да го видя.

— Губиш си времето — натъртено каза Матахачи, след което й обясни, че за Мусаши възможността да излезе жив от битката не е и едно на хиляда.

След това, което се бе случило на Акеми в ръцете на Сеиджуро и Коджиро, мислите за Мусаши вече не извикваха у нея представи за блаженството, което на времето си въобразяваше, че двамата могат да споделят. Нито умря, нито намери живота, който искаше и сега се чувстваше като душа в чистилището — отпаднала от ятото и загубила се птица.

Докато се взираше отстрани в лицето й, на Матахачи изведнъж му хрумна колко е сходна нейната съдба с неговата. И двамата бяха изпуснали въжето, което ги свързва с пристана. Нещо в белосаното лице на момичето му подсказа, че тя може би си търси другар.

Прегърна я с една ръка, потри буза о нейната и прошепна:

— Хайде да отидем в Едо, Акеми.

— В… в Едо ли? Трябва да се шегуваш — каза тя, но мисълта за това я извади от унеса й.

Като притисна по-здраво нейните рамене, Матахачи продължи:

— Не е речено да е точно Едо, но всички говорят, че това бил градът на бъдещето. Осака и Киото са вече стари. Може би затова шогунът строи нова столица на изток. Ако идем там сега, трябва още да има много добри места за препитание, даже за две заблудени птици като теб и мен. Хайде, Акеми, кажи, че ще дойдеш.

Насърчен от проблясъка на нарастващ интерес по лицето й, той по-разгорещено добави:

— Ще можем да се забавляваме, Акеми. Ще можем да правим, каквото ни се иска. Че защо да живеем, ако не можем да правим това? Ние сме млади. Трябва да се научим да бъдем дръзки и хитри. Никой от двама ни няма да стигне далеч, ако се държим като слабаци. Колкото повече човек се опитва да бъде добър, и честен, и съвестен, толкова по-силно те сритва съдбата в зъбите и ти се присмива. Накрая плачеш до скъсване и докъде стигаш?

— Кажи, нали така е било винаги с нас? Ти нищо не си направила, за да се оставиш тази твоя майка и някакъв жесток мъж да те унищожат. Отсега нататък ти трябва да си тази, която мачка, вместо онази, която натискат в калта.

Акеми започваше да скланя. Чайната на майка й бе като клетка, от която и двамата избягаха. Оттогава светът не бе проявил към нея друго, освен жестокост. Чувстваше, че Матахачи е по-силен и по-способен да се справя с живота от нея. В крайна сметка — мъж е.

— Искаш ли да дойдеш? — попита той.

Макар да знаеше, че това е все едно къщата да е изгоряла и тя да се опитва да я изгради с пепелта наново, нужно й бе известно усилие, за да се отърси от блажената фантазия, в която Мусаши бе неин и само неин. Накрая обаче, без да казва нищо, кимна.

— Значи всичко е уредено. Сега да вървим!

— А майка ти?

— О, тя ли? — Матахачи си пое въздух и погледна към канарата. — Ако успее да докопа нещо, с което да докаже, че Мусаши е мъртъв, ще се върне на село. Сто на сто, като разбере, че ме няма, ще побеснее като стършел. Вече я чувам как разправя на всички, че съм я изоставил в планината да умре, както преди в някои краища на страната са изоставяли стариците. Ако обаче успея в живота, ще я възмездя за всичко. Както и да е, ние вече решихме. Да вървим!

Той закрачи напред, но тя изостана.

— Не оттам, Матахачи!

— Защо?

— Ще трябва пак да минем под онзи камък.

— Ха-ха! И да видим джуджето с женско лице ли? Я остави това! Сега аз съм с теб. А, чуй — онзи, който вика, не е ли майка ми? Побързай, преди да е дошла да ме търси. Тя е много по-лоша от някакъв дребен призрак със страховито лице.

Големият бор

Вятърът шумолеше в бамбука. Макар още да бе много тъмно за да летят, птиците вече бяха будни и чуруликаха.

— Не нападайте! Аз съм — Коджиро!

Претичал като вихър повече от четвърт час път, щом стигна до големия бор, Коджиро бе тежко задъхан.

Лицата на мъжете, които наизлязоха от скривалищата си, за да се съберат около него, се бяха вцепенили от чакане.

— Не го ли намерихте? — попита нетърпеливо Гендзаемон.

— Намерих го и още как — отвърна Коджиро с такава извивка в гласа, че събра всички погледи върху себе си. Огледа се спокойно и продължи: — Намерих го и известно време вървяхме заедно нагоре по река Такано, но после той…

— Избяга! — възкликна Миике Джиродзаемон.

— Не! — отвърна натъртено Коджиро. — Като се съди по спокойствието и думите му, не смятам, че е избягал. На първо време и на мен така ми се стори, но после като помислих, реших, че просто се е опитвал да се освободи от мен. Сигурно е намислил нещо, което е искал да скрие от мен. Най-добре бъдете нащрек!

— Намислил ли? И какво може да е намислил?

Всички се скупчиха по на гъсто, за да не изпуснат и дума.

— Предполагам, че си е повикал няколко помощници. Сигурно отива да се срещне с тях, за да могат да нападнат заедно.

— А-ха — изръмжа Гендзаемон. — Струва ми се доста възможно. Това значи, че не след дълго ще дойдат.

Джиродзаемон се отдели от множеството и нареди на хората да се връщат по местата си.

— Ако Мусаши ни нападне, както сме така разпръснати — предупреди той, — може в първия сблъсък да загубим. Не знаем колко души ще води той, но не може да са чак толкова много. Всичко остава, както го намислихме отначало.

— Прав е. Не бива да ни хваща неподготвени.

— Когато си се уморил да чакаш, лесно е да сбъркаш. Внимавайте!

— Вървете си по местата!

Те постепенно се разпръснаха. Стрелецът с пушка отново се настани в горните клони на бора.

Като видя Генджиро да стои вдървен с гръб към ствола, Коджиро попита:

— Спи ли ти се?

— Не! — отвърна самоуверено момчето.

Коджиро го потупа по главата.

— Устните ти са посинели! Трябва да ти е студено. Ти сега представяш дома Йошиока — трябва да бъдеш храбър и силен. Имай още малко търпение и ще видиш да стават интересни неща. — Тръгна да се отдалечава и добави: — Сега и аз трябва да си намеря добро място.

Луната следваше Мусаши през падината между хълмовете Шига и Урю, където той се раздели с Оцу. Сега тя потъна зад планината, а постепенното издигане на облаците по тридесет и шестте върха даде знак, че светът скоро пак ще поеме своите ежедневни грижи.

Ускори крачка. Точно под него се показа покривът на някакъв храм. „Не съм далеч“, помисли си. Вдигна поглед и пак се сети, че след съвсем кратко време — само няколко вдишвания — неговият дух ще се срещне с облаците в техния полет към небето. За вселената смъртта на един човек надали ще има по-голямо значение от тази на пеперуда, но в света на хората една само смърт би могла за хубаво или лошо да даде отражение върху всичко. Сега единствената грижа на Мусаши беше да умре достойно.

Шум на вода зарадва слуха му. Спря се и коленичи в подножието на една висока канара, после загреба малко вода от поточето и бързо я изпи. Езикът му изтръпна от свежестта й — както се надяваше, признак, че духът му е спокоен и уверен и смелостта не го е напуснала.

Докато си почиваше за миг, сякаш дочу гласове, които го викат. Оцу? Джотаро? Знаеше, че не може да е Оцу; тя не е от онези, които ще загубят власт над себе си и в миг като този ще се спуснат подире му. Познаваше го твърде добре, за да постъпи така. И все пак не успяваше да се освободи от усещането, че някой иска да привлече неговото внимание. Озърна се няколко пъти назад с надеждата да види някого. Мисълта, че може сетивата да го подвеждат, го дразнеше.

Не можеше обаче да си позволи да губи повече време. Да закъснее щеше не само да значи да наруши обещанието си, но и би го поставило в твърде неизгодно положение. За самотен воин, който ще излезе срещу цяла войска противници, най-доброто време, предполагаше Мусаши, е краткият промеждутък след като луната е залязла, но преди небето напълно да се е развиделило.

Спомни си старата поговорка: „Лесно е да разбиеш външен враг, невъзможно е да победиш вътрешния.“ Зарекъл се бе да прогони Оцу от своите мисли и дори докато тя го държеше за ръкава, направо й каза това. При все това някак не му се удаваше да освободи паметта си от нейния глас.

Тихичко прокле.

— Държа се като жена. На мъж, тръгнал по мъжки дела, не му е работа да мисли за неща като любов!

Напрегна се и се затича с всички сили. Тогава съвсем внезапно зърна под себе си някаква бяла ивица, която се стелеше нагоре от подножието на планината през бамбука, дърветата и нивите. Беше пътят за Ичиджоджи. Бе само на двеста крачки от мястото, където този път се срещаше с другите два. През млечнобялата мъгла можеше да различи широките клони на големия бор.

Падна на колене. Тялото му бе цялото напрегнато. Даже околните дървета се превърнаха за него във възможни врагове. С бързината на гущер се махна от пътеката и се запромъква към едно място право над бора. Силен полъх на студен вятър повя от върха на планината и тласна като голяма вълна мъглата над върховете на боровете и бамбука. Клоните на големия бор потрепериха, сякаш предупреждават за надигаща се заплаха.

Като напрегна поглед, успя едва да различи очертанията на десетина мъже, застанали съвършено неподвижно около бора с вдигнати за бой копия. Можеше да почувства присъствието на разни места из планината и на други, макар да не успяваше да ги види. Мусаши знаеше, че вече е навлязъл във владенията на смъртта. От трепет дори обратната страна на дланите му настръхна, но дишането му остана дълбоко и равно. Чак до пръстите на нозете бе готов за действие. Докато пълзеше бавно напред, тези пръсти се ловяха за земята със силата и увереността на онези на ръката.

Наблизо имаше някаква ниска каменна стена, изглежда останка от стара крепост. Подтикнат от нещо, Мусаши се провря между камъните до върха, където някога бе стояла кулата. Там намери едно каменно тории, което гледаше право надолу към големия бор. Отзад бе молитвеното място, заградено с няколко редици високи вечнозелени растения, зад които се различаваше постройката на светилището.

Макар да нямаше представа на кое божество е посветено то, Мусаши изтича през гъсталака до храмовата порта и коленичи пред нея. Така близо до смъртта, не можеше да сдържи трепета на сърцето си при мисълта за божественото присъствие. Вътре в светилището бе тъмно, като се изключи свещеното кандило, което се полюшваше от вятъра, за миг заплашваше да угасне и после чудодейно пък си връщаше ярката светлина. Надписът над вратата гласеше: „Светилище на Хачидай“.

Мусаши намери упование в мисълта, че има могъщ съюзник и когато се втурне надолу по склона, зад него ще се носи богът на войната. Боговете, знаеше, винаги взимат страната на справедливостта. Спомни са как великият Нобунага, тръгнал за битката при Окехадзама, спрял да се помоли в светилището Ацута. Че откри сега това свято място, му се стори наистина знаменателно.

Точно зад портата имаше каменно корито, където богомолците да могат да се пречистят преди влизане. Мусаши изплакна уста, после пое втора глътка и напръска с вода дръжката на сабята и вървите на сандалите си. Пречистил се така, той дръпна нагоре ръкави с кожена превръзка и намота бяла ивица плат около главата си. Като потръсваше ходешком леко крака, за да отпусне мускулите, той тръгна към стъпалата на светилището и сложи ръка на въжето, което висеше от камбаната над входа. Готвеше се, както се прави от край време, да удари веднъж и да отправи молитва към божеството.

Но се опомни и бързо дръпна ръката си. „Какво правя?“, помисли си ужасен. Въжето с вплетени в него червени и бели копринени нишки сякаш го приканваше да го хване, да удари камбаната и да поиска нещо от бога. Мусаши впи поглед в него. „Какво исках да помоля?, запита се той. Каква нужда имам аз от помощта на боговете? Не съм ли вече едно с цялата вселена? Не съм ли казвал винаги, че трябва по всяко време да съм готов да срещна смъртта? Не съм ли се готвил да застана пред нея спокойно и уверено?“

Стресна се от себе си. Без да мисли, без да се сети за годините на обучение и самоовладяване, сега едва не бе почнал да моли за свръхестествена помощ. Не биваше да го прави — дълбоко в себе си знаеше, че същинската подкрепа на самураите са не боговете, а самата смърт. Предишната вечер и по-рано тази сутрин се бе чувствал уверен, че е приел своята участ, а ето — сега съвсем малко му остана да забрави всичко, на което някога се е учил и да поиска помощ от божеството. Вкамени се на място и главата му клюмна.

„Какъв глупак съм! Мислех си, че постигам пречистване и просветление, а в мен още има нещо, което иска да продължи да живее. Нещо буди в мен мисли за Оцу и за сестра ми. Някаква лъжлива надежда ме кара да се ловя за всяка сламка. Някакво сатанинско желание ме прави да забравя себе си и ме изкушава да моля боговете за помощ.“

Беше раздразнен и отвратен от тялото си, от духа си, от своята невярност към Пътя на самураите. Сълзите, които успя да сдържи пред Оцу, сега бликнаха от очите му.

„Стана несъзнателно. Нямах намерение да се моля, дори не бях помислял какво ще поискам. Но още по-лошо е тъкмо това, че правя такива неща, без да разсъждавам.“

Разкъсван от съмнения, той се почувства глупав и недостоен. На първо място, бил ли е някога въобще достатъчно способен, за да стане воин? Ако бе постигнал вътрешното спокойствие, към което се стреми, не би трябвало да изпитва необходимост — нито дори неосъзната необходимост — от молитви и застъпничество. В един потресаващ миг, само минути преди битката, откри вътре в сърцето си същинския зародиш на поражението. Сега вече не може да гледа на своята наближаваща смърт като на истински венец на един самурайски живот!

На следващия дъх обаче го заля вълна на признателност. Присъствието и щедростта на божеството сякаш го обгърнаха. Битката още не е започнала; същинското изпитание тепърва му предстои. Осъзна се навреме. Призна своята слабост и така успя да я преодолее. Съмнението изчезна. Божеството го бе довело до своя дом, за да му даде този урок.

Макар искрено да вярваше в боговете, Мусаши не смяташе, че да се търси тяхната помощ е в съгласие с Пътя на самураите. Пътят е последна истина, над боговете и будите. Като отстъпи на една крачка, той сключи ръце и вместо да моли за закрила, благодари на боговете за тяхната навременна помощ.

След къс поклон бързо излезе от светилищния двор и тръгна надолу по тясната, стръмна пътека — от онези, които всеки проливен дъжд превръща в буен поток. Под петите му се търкулваха камъчета и бучки пръст и нарушаваха тишината. Щом големият бор се видя отново, Мусаши скочи встрани от пътеката и се сви в храстите. От листата още не бе паднала дори капка от росата и скоро коленете и гърдите му бяха целите мокри. Борът беше на не повече от четиридесет или петдесет крачки по-надолу. Успяваше да различи мъжа с мускета в клоните му.

Обзе го ярост.

— Страхливци! — възкликна почти на висок глас. — И всичко това против един човек.

Някак си малко съжаляваше врага, който е бил принуден да стигне до такива крайности. При все това бе очаквал нещо подобно и доколкото е възможно, се беше подготвил за него. След като те приемат, че той, естествено, не е сам, благоразумието трябва да им е наложило да имат поне едно, ако не и повече метателни оръжия. В случай, че използват също къси лъкове, стрелците трябва навярно да са се скрили зад камъните или някъде в ниското.

Мусаши имаше едно голямо преимущество — и мъжът на дървото, и онези под него стояха сега обърнати с гръб. Приведе се така ниско, че дръжката на сабята му се качи над главата и почти по корем припълзя напред. После с все сили се втурна на около двадесет крачки по-надолу.

Човекът с мускета извърна глава, забеляза Мусаши и извика:

— Ето го!

Мусаши претича още десетина крачки, знаейки, че мъжът ще трябва да се намести и да се прицели, преди да стреля.

— Къде? — извикаха стоящите най-близо до дървото мъже.

— Зад вас! — продра гърло онзи отгоре.

Стрелецът следеше с дулото главата на Мусаши. Щом от фитила се посипаха искри, десният лакът на Мусаши описа дъга във въздуха. Хвърленият от него камък удари със страшна сила право зад фитила. Писъкът на мъжа се смеси с шума от чупещи се клони и той се строполи на земята.

За миг името на Мусаши се озова на устата на всички. Нито един не си бе направил труда да прецени положението и да допусне, че противникът може да намери начин да нападне най-напред средния отряд. Объркването бе почти пълно. Десетината мъже се втурнаха да си намерят нови места, почнаха да се блъскат един в друг, закачаха оръжията си, оплитаха копия и изобщо представляваха картина на пълен безпорядък. През цялото време си крещяха един на друг да не оставят Мусаши да избяга.

Точно когато се пооправиха и почнаха да се подреждат в полукръг, бяха предизвикани на бой:

— Аз съм Миямото Мусаши, син на Шимен Мунисай от областта Мимасака. Идвам да изпълня уговорката, която направихме завчера при Янагимачи.

— Тук ли сте, Генджиро? Моля ви да не бъдете невнимателен като Сеиджуро и Деншичиро преди вас. Разбирам, че заради младостта ви тук с вас има няколко дузини мъже да ви подкрепят. Аз, Мусаши, дойдох сам. Хората ви могат да нападат както искат, по един или вкупом.

— Сега бийте се!

Още една пълна изненада — никой не бе очаквал от Мусаши да започне двубоя с тържествено предупреждение. Дори онези, на които отчаяно би им се искало да му отвърнат със същото, нямаха сега самообладанието за това.

— Закъсняхте, Мусаши! — чу се дрезгав глас.

Мнозина събраха смелост от заявлението на Мусаши, че е сам, но Гендзаемон и Джиродзаемон решиха, че това е уловка и се оглеждаха за несъществуващите помощници.

Едно шумно извъртане настрана и след част от секундата сабята на Мусаши проблесна и разцепи въздуха. Пратената срещу лицето му стрела бе прерязана — половинката й падна зад рамото му, другата се търколи близо до върха на сабята.

Или по-точно, там, където този връх току-що се намираше — сега Мусаши вече бе в движение. С настръхнала като лъвска грива коса той се метна към застаналата зад бора сянка.

Генджиро обгърна с ръце ствола и изписка:

— Помощ! Страх ме е!

Гендзаемон се хвърли напред с вик, сякаш ударът е засегнал него. Беше обаче твърде късно. Сабята на Мусаши откъсна от ствола дълго две педи парче кора. То падна на земята до окървавената глава на Генджиро.

Сякаш разярен демон, Мусаши просто забрави за останалите и нападна направо момчето. Изглежда от самото начало си бе наумил това.

Нападението му бе невъобразимо страховито. Смъртта на Генджиро ни най-малко не намаляваше боеспособността на Йошиока. Предишната неспокойна възбуда прерасна в убийствено настървение.

— Звяр! — кресна Гендзаемон с поморавяло от мъка и ярост лице.

Размахал сабя, донякъде твърде тежка за човек на неговите години, той се спусна право към Мусаши. Този отмести лявата си пета с около педя назад, преведе се настрани и нанесе удар нагоре, засягайки лакътя и лицето на Гендзаемон с върха на острието. Невъзможно бе да се разбере кой простена, понеже в същия миг един мъж, който нападаше Мусаши в гръб с копие, политна напред и падна върху стареца. В следващата секунда трети боец, който дойде отпред, бе разсечен от рамото до пъпа. Краката пренесоха безжизненото тяло с клюмнала глава и отпуснати ръце още няколко крачки напред.

Останалите мъже до дървото ревяха с пълни гърди, но виковете им за помощ се загубиха във вятъра и дърветата. Другарите им бяха прекалено надалеч, за да ги чуят и дори, вместо да държат под око пътя, да гледаха към бора, не биха могли да видят какво стана.

Големият бор стоеше на това място от стотици години. През време на войните от дванадесети век той стана свидетел на отстъплението на разбитите отряди на Тайра от Киото към Оми. Безброй пъти бе виждал монасите-войни от връх Хиеи да слизат към столицата, за да принудят Императорския двор да се съобразява с тях. Дали от благодарност за прясната кръв, която попиваше сега към корените му или от скръб за убитите, клоните му потрепериха от мъгливия вятър и поръсиха мъжете долу с капки студена роса. Вятърът понесе безредни шумове от клоните, от разлюляния бамбук, от мъглата и от високата трева.

Мусаши застана готов за бой с гръб към ствола на дървото, който надали двама мъже с разперени ръце биха могли да обхванат. Дървото представляваше безупречен щит за гърба му, но той изглежда сметна за опасно да се задържа дълго под него. Погледът му се придвижи по горния ръб на сабята и се спря на противниците, а в това време умът правеше преглед на околността в търсене на някое по-добро място.

— При големия бор! При бора! Боят е там!

Викът дойде от върха на възвишението, откъдето Сасаки Коджиро си бе избрал да наблюдава зрелището.

Последва оглушителен гръм от мускет и едва тогава самураите от дома Йошиока разбраха какво става. Скупчиха се като рояк пчели, изоставиха своите скривалища и се завтекоха към кръстопътя.

Мусаши пъргаво се плъзна встрани. Куршумът заседна в ствола на дървото, на няколко пръста от главата му. Застаналите нащрек срещу него седем мъже пристъпиха две педи напред, за да се възползват от промяната в стойката му.

Ненадейно Мусаши, с вдигната наравно с очите сабя, се стрелна към мъжа в левия край. Кубаши Корандо, един от Десетте майстора на Йошиока бе напълно неподготвен. Със сподавен вик на стъписване той се завъртя на единия си крак, но не бе достатъчно бърз да избегне удара. С все още протегната сабя, Мусаши продължи да тича право напред.

— Не му давайте да се измъкне!

Останалите се втурнаха подире му. Нападението обаче отново ги бе хвърлило в опасно объркване. Бяха загубили всякаква съгласуваност помежду си. За миг Мусаши се извъртя назад и нанесе страничен удар към най-близкия от мъжете, Миике Джиродзаемон. Като опитен боец Джиродзаемон бе очаквал това и си беше оставил малко място, така че съумя бързо да се дръпне назад. Върхът на сабята на Мусаши едва засегна гърдите му.

Начинът, по който Мусаши боравеше с оръжието, се различаваше от този на обикновените бойци със сабя от онова време. Според обичайните правила, ако първият удар не успее, силата на сабята вече се смяташе за похабена във въздуха. Трябваше острието да се изтегли назад, преди да се нанесе нов удар. За Мусаши това бе твърде бавно. Когато удареше странично, той винаги веднага замахваше на другата страна. Едно движение надясно биваше последвано от обратен замах наляво. Така острието очертаваше две светли дири, много подобни на свързаните в основата си двойка борови иглички.

Неочакваният обратен удар мина нагоре през лицето на Джиродзаемон, преобразявайки главата му в голям червен домат.

След като не бе учил при учител, Мусаши понякога се оказваше в неизгодно положение, но имаше също случаи, когато печелеше от това. Една от силните му страни бе, че никога не го бяха стягали в калъпа на някаква определена школа. От обичайно гледище, неговият стил за водене на бой нямаше ясно различим характер, правила, скрити похвати. Роден от собственото му въображение и нужди, той бе труден за определяне. Обичайните стилове можеха да му бъдат противопоставени до известна степен успешно, стига противникът да е много умел. Но сега Джиродзаемон не бе очаквал Мусаши да се бие така. Всеки, привикнал на стила на Йошиока или всъщност — на кой да е от киотските стилове, щеше да бъде изненадан по същия начин.

Ако след смъртоносния удар върху Джиродзаемон се бе втурнал към обърканата група от хора, останала около дървото, Мусаши със сигурност за мигове щеше да посече още няколко от тях. Вместо това той се затича към кръстопътя. Тогава обаче, тъкмо когато решиха, че се кани да побегне, се обърна назад и пак нападна. Докато успеят да се подредят за защита, отново го нямаше.

— Мусаши!

— Страхливец!

— Бий се като мъж!

— Още не сме свършили с тебе!

Във въздуха отекнаха обичайните обиди, настървените очи заплашваха да изскочат от орбитите си. Мъжете се опияниха от вида и мириса на кръвта така, сякаш са погълнали цял товар саке. Гледката на кръв, която предизвиква хладнокръвието на храбрия, оказва върху страхливите обратното въздействие. Мъжете приличаха на вампири, които се показват от кърваво езеро.

Виковете останаха зад Мусаши. Той стигна до кръстовището и веднага се хвърли към най-тесния от трите разделящи се пътя, онзи, който водеше за Шугакуин. От другата посока в безпорядък се задаваха мъжете, които го бяха причаквали. Преди да е минал четиридесет разкрача, Мусаши видя първия човек от техния отряд. Според обичайните закони на движението той скоро трябваше да се окаже приклещен между прииждащите мъже и тези, които го преследваха. Всъщност обаче, когато двата отряда се сблъскаха, него вече го нямаше.

— Мусаши! Къде си?

— Оттук дойде. Видях го!

— Трябва оттам да е дошъл!

— Не е тук!

Гласът на Мусаши пресече обърканото дърдорене:

— Тук съм!

Той изскочи от сянката на една скала посред пътя, зад връщащите се самураи, тъй че всички да останат от едната му страна. Втрещени от такова светкавично придвижване, хората от Йошиока се втурнаха стремглаво към него, но тесният път не им позволи да разгърнат силата си. С оглед на това, колко място е нужно, за да се размахва сабята, щеше да е опасно дори двама от тях да пристъпят напред едновременно.

Мъжът най-близо до Мусаши политна назад и блъсна идващия след него срещу настъпващото множество. Известно време всички се засуетиха безпомощно с тромаво преплетени нозе. Една тълпа обаче не се отказва лесно от целта си. Макар изплашени от бързината и настървението на Мусаши, мъжете скоро набраха увереност в своята обща сила. Нададоха вик и тръгнаха напред, отново убедени, че никой боец не може сам да се мери с всички тях заедно.

Мусаши се биеше като плувец, който се бори с грамадни вълни. Трябваше да внимава повече как се брани, отколкото как напада. Удряше веднъж и после отстъпваше една-две крачки. Въздържаше се дори да посича хора, които политаха към него и му бяха лесна плячка — и понеже смъртта им щеше да му е от нищожна полза, и защото ако не улучеше, щеше да се изложи на остриетата на вражеските копия. Възможно е да се прецени точния обсег на една сабя, но не и на едно копие.

Докато продължаваше бавно да отстъпва, нападателите му безжалостно напредваха. Лицето му стана синкавобяло; изглеждаше невероятно, че още може да си поема дъх. Йошиока се надяваха, че накрая ще се препъне в корена на някое дърво или в камък. В същото време никой от тях не гореше от желание да отива прекалено близо до човек, който отчаяно се бие за живота си. Най-близките саби и копия, които застрашаваха Мусаши, оставаха винаги две или три педи далеч от целта си.

Шумотевицата се накъсваше от цвиленето на някакъв кон; в близкото селце хората бяха всички на крак. Беше времето, когато ранобудни монаси минаваха оттук на път за или от връх Хиеи. Дебелите им дървени подметки шумно тракаха, а раменете им бяха гордо вдигнати. В хода на битката към монасите покрай пътя като зрители се присъединиха дървари и земеделци. Възбудените им викове предизвикаха отговор от всяка домашна птица и кон в селото. Край светилището, където Мусаши се подготви за битката, се събра навалица. Вятърът бе утихнал и мъглата пак се спусна като плътно бяло покривало. После отведнъж тя се вдигна и предостави на зрителите ясен изглед.

В течение на няколкоминутната схватка външността на Мусаши се промени изцяло. Косата му бе сплъстена и кървава; плата около главата му стана розов от смесени кръв и пот. Приличаше на въплъщение на сатаната, изскочил от ада. Дишаше с цялото си тяло и приличните му на щит гърди се надигаха и спускаха като вулкан. През едно скъсано място в хакамата на лявото му коляно се виждаше рана; белите сухожилия, които се показваха в дъното на порязаното, напомняха семките на цепнат нар. На лакътя му също имаше резка, която, макар и не сериозна, бе напръскала с кръв гърдите и дори малката сабя в обито му. Сякаш някой бе боядисал цялото му кимоно в алени шарки. Зрителите, които успяваха да го видят ясно, покриха очи от ужас.

Дори по-страховита бе гледката на останалите подир него убити и ранени. Като продължаваше своето отбранително отстъпление по пътеката, Мусаши стигна до едно открито място, където преследвачите му се нахвърлиха срещу него в общо нападение. За мигове четири-пет бяха посечени. Труповете останаха пръснати нашироко — зловещо свидетелство за бързината, с която Мусаши се движи и действа. Той сякаш бе едновременно навсякъде.

При всичките си пъргави премествания и отскоци, Мусаши се придържаше към един основен подход. Никога не нападаше група от хора отпред или странично, а винаги намираше някое слабо място в края. Винаги щом няколко самураи пристъпеха напред към него, той някак си успяваше светкавично да се измести към някой ъгъл в строя им, откъдето да може да се справи първо с един или двама от тях. Сега по този начин успяваше да задържи противниците си всъщност на едно място. Обаче Мусаши рано или късно трябваше да се изтощи. Също така и неговите неприятели трябваше да намерят начин да осуетят най-сетне този метод на нападение. За целта би трябвало да се разделят на два големи отряда и да застанат пред и зад него. Това щеше да го постави в още по-голяма опасност. На Мусаши бе нужна цялата изобретателност, за да попречи това да се случи.

По някое време той извади малката си сабя и започна да се сражава с две ръце. Голямото оръжие в дясната му ръка бе изцапано до дръжката и до стискащия го юмрук с кръв, а малкото в лявата още беше чисто. Макар на първия удар да захапа малко плът, то продължи да святка, жадно за кръв. Самият Мусаши още не съзнаваше напълно, че го е изтеглил, при все че го размахваше също така ловко като по-голямата сабя.

Когато не нанасяше удар, той държеше лявата сабя насочена право в очите на своя противник. Дясната протягаше встрани, за да образува заедно с лакътя и рамото дълга водоравна дъга и да остане до голяма степен вън от погледа на врага. Щом този се преместеше вдясно от Мусаши, той можеше да пусне дясната сабя в действие. Ако пък тръгнеше в другата посока, Мусаши можеше да прехвърли късата сабя вляво от себе си и да го приклещи между двете оръжия. С един замах напред можеше да прикове мъжа с по-малката сабя и преди да му е останало време да избегне удара, да го нападне с голямата. В по-късните години този начин за бой получи име — „Две саби срещу много противници“, но сега Мусаши се биеше просто по усет.

По всички възприети мерки той не беше много обигран със сабята. Школи, стилове, правила, обичаи — нищо от това не бе от значение за него. Настройката му при бой бе напълно прагматична. Знаеше само това, което е научил от опит. Не прилагаше на дело нещо научено — първо действаше, а после осмисляше.

Хората от Йошиока, от Десетте майстора на сабята надолу, имаха всички здраво набити в главите си ученията на школата Кьохачи. Някои от тях дори бяха стигнали дотам да създадат свои собствени разновидности на този стил. Въпреки че бяха добре обучени и дисциплинирани бойци, те нямаше как да преценят противник като Мусаши, прекарал времето си като отшелник в планините и излагал се на заплахите на природата така често, както и на онези, които идват от хората. За Йошиока бе непонятно, че той, с накъсано дишане, пепеляво лице, замъглени от пот очи и покрито със засъхнала кръв тяло, още успява да си служи с две саби и да заплашва набързо да скъси живота на всеки, който се приближи до него. Мусаши обаче продължаваше да се бие като бог на огъня и бесовете. Самите му противници бяха уморени до смърт и опитите им да задържат това кърваво привидение почваха да стават безумно отчаяни.

Изведнъж шумотевицата нарасна.

— Бягай! — завикаха хиляди гласове.

— Ти, дето се биеш сам, бягай!

— Бягай, докато можеш!

Виковете идваха от планината, дърветата, белите облаци горе. Зрителите от всички страни забелязаха как мъжете от Йошиока видимо стесняват обръча си около Мусаши. Надвисващата заплаха накара всички да се опитат да му помогнат, било то само с гласовете си.

Предупрежденията им обаче не впечатлиха никого. Мусаши нямаше да забележи, дори земята да се бе разцепила на две или небесата да бяха изсипали гръм и мълнии. Суматохата стигна връхната си точка и като земетръс разлюля околните тридесет и шест върха. Причината бяха едновременно зрителите и гъмжилото на самураите от Йошиока.

Мусаши най-сетне се бе понесъл през планинския склон с бързината на див глиган. Без миг бавене по петите му се спуснаха пет-шест души, които отчаяно се опитваха да го настигнат, за да нанесат удар.

Със злобен крясък Мусаши внезапно се изви назад, приклекна и замахна странично със сабята си наравно с пищялите. Преследвачите се заковаха на място. Един от мъжете замахна със своето копие надолу, но само го видя да подхвръква във въздуха, отнесено от мощен ответен удар. Отдръпнаха се. Мусаши яростно замахна с лявата, после с дясната сабя, след това пак с лявата. В движенията си напомняше съчетание на огън и вода. Враговете му политаха и се олюляваха, препъваха се и се свиваха пред неговия пристъп.

После пак изчезна. От откритото поле, където бушуваше битката, бе скочил в зелената ечемичена нива под него.

— Спри!

— Ела и се бий!

Двама разгорещени мъже слепешката се метнаха подир Мусаши. След миг последваха два предсмъртни писъка и две копия политнаха във въздуха, за да се забият изправени посред нивата. Мусаши вече като голямо кълбо пръст се носеше в долния край на полето. Отдалечил се на цели сто разкрача, той бързо печелеше преднина пред преследвачите си.

— Отива към селото.

— Тича към главния път.

Но Мусаши всъщност бързешком и незабелязано се промъкна през горния край на нивата и се скри в гората над нея. Наблюдаваше как неприятелите му се разделят, за да продължат преследването в няколко различни посоки.

Слънцето вече светеше — топла утрин, досущ като всяка друга.

Дар за мъртвите

Когато най-сетне загуби търпение от политическото заговорничене на монасите, Ода Нобунага нападна старите будистки манастири на връх Хиеи и в една ужасяваща нощ почти всичко от неговите три храма и светилищата стана жертва на огъня. Макар да бяха минали четири десетилетия и главната зала заедно с доста от по-малките храмове да бе възстановена, споменът за тази нощ като саван тегнеше над планината. Сега манастирът бе лишен от светските привилегии и монасите отново бяха посветили времето си на религиозни задължения.

На най-южния връх, с изглед към останалите храмове и самия Киото, стоеше един малък, уединен храм, познат като Мудоджи. Рядко тишината биваше нарушена от шум, по-силен от ромоленето на потока или чуруликането на птичките.

От вътрешно помещение на светилището се чу мъжки глас, който припяваше думите на Канон, богинята на милосърдието, разкрити в Лотосовата сутра. Еднообразната мелодия току постепенно се извисяваше и после, сякаш псалтът изведнъж се сепва, ненадейно заглъхваше.

По гарвановочерния под на коридора вървеше един облечен в бяло послушник, понесъл вдигнат наравно с очите си поднос с оскъдно, безмесно ястие, каквито обикновено готвят в манастирите. Като влезе в стаята, откъдето идваше гласът, младежът остави подноса в един от ъглите, коленичи почтително и поздрави:

— Добър ден, господине.

Леко приведен напред и обсебен от заниманието си, гостът така и не чу поздрава на момчето.

— Господине — обади се послушникът, като леко повиши глас, — донесох ви обяд. Ако желаете, ще го оставя тук в ъгъла.

— О, благодаря ви — отвърна Мусаши и се изправи. — Много сте любезен.

Обърна се и се поклони.

— Бихте ли искал сега да се нахраните?

— Да.

— Тогава ще ви поднеса ориза.

Мусаши пое паничката и започна да яде. Послушникът впери поглед първо в парчето дърво до Мусаши, после в ножчето зад него. Наоколо бяха разхвърляни парченца и стърготини от сандалово дърво.

— Какво изрязвате? — попита момчето.

— Свещен образ.

— На Буда Амида ли?

— Не. На Канон. За жалост нищо не разбирам от скулптура. Като че повече си порязвам ръцете, отколкото режа дървото.

За доказателство протегна два добре понарязани пръста, но вниманието на момчето явно повече бе привлечено от бялата превръзка около лакътя му.

— А как са раните ви? — попита то.

— Благодарение на доброто лечение тук, сега са почти зараснали. Моля ви, предайте на главния свещеник, че съм му много благодарен.

— Щом изрязвате образ на Канон, трябва да идете в главата зала. Там има една статуя на Канон от много прочут майстор. Ако желаете, ще ви заведа дотам. Не е далеч — само четвърт час и нещо.

Зарадван от предложението, Мусаши приключи с обяда и двамата тръгнаха към залата. Не бе излизал навън, откакто преди десет дни пристигна окървавен и подпиращ се на сабята си вместо пръчка. Едва направил няколко крачки, установи, че раните му не са така изцяло зараснали, както си беше мислил. Лявото коляно го болеше, а ветрецът, макар лек и прохладен, като че се впиваше в дълбоката рана на ръката му. Навън обаче беше приятно. От леко полюшващите се черешови дръвчета се ронеше цвят, който се сипеше като снежинки във въздуха. Небето започваше да се изпълва с ясния лазур на ранното лято. Жилите на Мусаши се издуха подобно на готови да се разтворят пъпки.

— Господине, вие нали изучавате бойните изкуства?

— Точно така.

— Тогава защо изрязвате образ на Канон?

Мусаши не отвърна веднага.

— Вместо да режете дърво, нямаше ли да е по-добре да си използвате времето за упражнения със сабята?

Този въпрос причини на Мусаши повече болка от раните. Послушникът беше на приблизително същата възраст и ръст като Генджиро.

Колко ли хора са били убити или ранени в онзи съдбоносен ден? Можеше да прави само догадки. Нямаше ясен спомен дори как се е изскубнал от битката и е намерил място да се скрие. Единствените две неща, твърде ясно запечатали се в ума му и преследващи го насън, бяха смъртта на Генджиро и видът на посеченото му тяло.

Както на няколко пъти през последните дни, той отново си помисли за решението, което на времето записа в своя бележник — няма да прави нищо, за което по-късно да съжалява. Ако приеме, че направеното е било неизбежно следствие от Пътя на меча, нещо като изпречил се на избраната пътека храсталак, то трябва да допусне, че бъдещето му ще е нечовешки мрачно.

В мирното обкръжение на храма умът му се пречисти. Споменът за пролятата и засъхнала кръв отведнъж почна да избледнява и Мусаши бе обзет от мъка заради момчето, което бе посякъл.

Сега умът му се върна на въпроса на послушника и той отвърна:

— Не е ли вярно, че големи духовници като Кобо Дайши и Геншин са правили множество образи на Буда и бодхисатвите? Чувах, че доста от статуите тук на връх Хиеи са изрязани от свещеници. На вас как ви се струва това?

Момчето вирна глава и неуверено каза:

— Не съм сигурен колко често, но свещениците наистина правят икони и статуи.

— Нека аз да ви кажа защо. Това е, понеже като нарисуват някоя икона или изрежат статуя на Буда, те се приближават повече до него. Един човек на сабята може да пречисти духа си по същия начин. Ние хората всички гледаме една и съща луна, но има много пътища, по които да стигнем най-близкия до нея висок връх. Понякога, щом се заблудим, можем да опитаме да минем по нечий друг път, но окончателната цел е да намерим изпълнение на своята задача в живота.

Мусаши млъкна, сякаш имаше да каже още нещо, но послушникът се затича напред и посочи някакъв почти скрит от тревата камък.

— Вижте — каза той — Този надпис тук е от Джичин. Той е бил свещеник — прочут свещеник.

Мусаши прочете написаното на покрития с мъх камък:

Водата на Закона

скоро ще пресъхне.

В самия край на всичко

студен, суров вятър ще повее

над голите върхове на Хиеи.

Остана впечатлен от пророческата сила на написалия тези думи. След безжалостното опустошение на Нобунага вятърът над връх Хиеи наистина бе студен и суров. Говореше се, че някои от монасите тъгували за отминалите дни и мечтаели за мощната войска и особените привилегии, а и истина беше, че те никога не избираха нов игумен без много заговорничене и грозни взаимни разпри. Макар посветила се на спасението на грешниците, свещената планина всъщност дължеше своето съществуване на подаянията и даровете на тези грешници. Като цяло — не особено радостно положение на нещата, както смяташе Мусаши.

— Да вървим — подкани го нетърпеливо момчето.

Щом понечиха да тръгнат отново, към тях се затича един от свещениците от Мудоджи.

— Сейнен! — извика той на момчето. — Къде отиваш?

— В главната зала. Той иска да види една статуя на Канон.

— Не можеш ли да го заведеш някой друг път?

— Простете, че съм повел с мен момчето, когато то сигурно има някоя друга работа за вършене — каза Мусаши. — Във всеки случай, вземете го сега със себе си. Аз мога по всяко време да ида до главната зала.

— Не идвам за него. Бих искал, ако не възразявате, да се върнете сега с мен.

— Аз ли?

— Да, простете, че ви обезпокоявам, но…

— Да не е дошъл някой да ме търси? — попита Мусаши, не особено изненадан.

— Ами, да. Казах им, че не сте тук, но те казаха, че току-що ви били видели със Сейнен. Настояха да ви повикам.

На връщане към Мудоджи, Мусаши попита свещеника кои са посетителите и узна, че били от Саноин, друг един от по-малките храмове.

Бяха десетина, облечени в черни одежди и с кафяви ивици плат около главите. Настървените им лица спокойно биха могли да принадлежат на страховитите монаси-войни от старо време, надменно племе от облечени в раса разбойници, чиито крила бяха подрязани, но които сега явно отново свиваха гнездото си. Онези, които не си бяха извлекли поука от урока на Нобунага, продължаваха да се перчат, препасани с големи саби. Наричаха себе си следовници на Учението на Буда, но всъщност бяха умствено съвсем загрубели.

— Ето го — обади се един.

— Този ли? — попита презрително друг.

Впиха в Мусаши неприкрито враждебни погледи. Един набит свещеник направи на водачите на Мусаши знак с копието си и каза:

— Благодаря. Нямаме сега нужда от вас. Влизайте в храма! — После с много груб глас добави: — Вие ли сте Миямото Мусаши?

В думите нямаше никаква любезност. Мусаши отвърна късо, без да се покланя.

Един друг свещеник излезе иззад първия и като че чете нещо вече написано, издекламира:

— Ще ви уведомя за решението, взето от духовния съд на Енрякуджи. То е следното: „Връх Хиеи е чисто и свято място и не може да дава убежище на хора, които таят враждебност и омраза. Не може и да предоставя подслон на низки люде, които са влезли в безчестни свади. На Мудоджи е наредено незабавно да ви прогони от този връх. Ако не се подчините, ще бъдете строго наказан според манастирския устав.“

— Ще направя, каквото ми нареди манастирът — отвърна миролюбиво Мусаши. — Обаче е доста след пладне, а не съм се приготвил. Бих искал да помоля за позволение да остана до утре сутрин. Бих искал също да се осведомя дали това решение е на светските власти или на самото духовенство. Бе ми казано, че никой няма да възрази на моя престой тук. Не разбирам защо всичко се е променило така внезапно.

— Ако наистина искате да знаете — отвърна първият от свещениците, — аз ще ви обясня. Първоначално се радвахме да ви окажем гостоприемство, тъй като се бихте сам срещу голямо число противници. По-късно обаче получихме за вас лоши сведения, които ни принудиха да променим отношението си. Решихме, че не можем повече да си позволяваме да ви даваме подслон.

„Лоши сведения ли?“, помисли си възмутен Мусаши. Би могъл да очаква такова нещо. Не беше нужно да си напряга въображението, за да си представи, че училището Йошиока го клевети пред цял Киото. Не видя обаче смисъл да се защити.

— Много добре — отвърна хладно. — Утре сутрин обезателно ще си тръгна.

Щом влезе през храмовата порта, свещениците подеха хули срещу него.

— Вижте го, жалкия злосторник!

— Той е чудовище!

— Чудовище ли? Тъпак, това е той!

Мусаши се извърна, изгледа ядно мъжете и остро попита:

— Какво казахте?

— О, нима сте чул? — отвърна предизвикателно един от свещениците.

— Да. И има едно нещо, което бих искал да знаете. Ще се подчиня на желанията на тукашното духовенство, но няма да търпя обиди от такива като вас. Боя ли си търсите?

— Като служители на Буда ние не започваме побоища — дойде благочестивият отговор. — Отворих уста и думите дойдоха от само себе си.

— Трябва да е бил гласът на небето — обади се друг свещеник.

В следващия миг всички наобиколиха Мусаши и почнаха да го ругаят, дразнят и дори да плюят по него. Не беше сигурен колко дълго ще успява да се сдържа. При все и загубили в миналото мощта си, тези днешни монаси-войни ни най-малко не бяха загубили своята надменност.

— Я го погледнете! — присмя се един от тях. — По това, което казаха селяните, сметнах, че е самурай с чувство за чест. Сега виждам, че е само безмозъчен хапльо. Не се ядосва, дори не знае какво да каже, за да се защити.

Колкото по-дълго мълчеше Мусаши, толкова по-злостно онези си служеха с езиците си. Накрая той с леко почервеняло лице попита:

— Вие не казахте ли нещо, че гласът на небето бил говорил чрез вас?

— Да — и какво?

— Да не би да намеквате, че небето е говорило против мен?

— Чухте нашето решение. Още ли не сте го разбрал?

— Не.

— Така и предполагах, че ще стане. С толкова ум като вашия заслужавате направо съжаление. Но смея да се надявам, че през следващия живот ще се вразумите!

Когато Мусаши не каза нищо, свещеникът продължи:

— По-добре внимавайте, като си тръгнете от върха. С вашето име няма от какво да се гордеете.

— Какво значение има какво говорят хората?

— Я го чуйте! Още си мисли, че е прав.

— Направих правилното! В боя с Йошиока не съм сторил нищо подло или страхливо.

— Глупости говорите!

— Да не би да съм направил нещо, от което да са срамувам? Кажете ми поне едно!

— И имаш наглостта да го кажеш?

— Предупреждавам ви. Може да пропусна други неща, но няма да дам на никого да говори с презрение за сабята ми!

— Много добре, да видим дали можете да отвърнете на един въпрос. Знаем, че сте се бил храбро срещу превъзхождащ противник. Възхищаваме се на грубата ви сила. Хвалим смелостта, с която сте надвил толкова много мъже. Защо обаче сте убил едно тринайсетгодишно момче? Как е възможно така безчовечно да заколите едно дете?

Лицето на Мусаши пребледня и той внезапно усети слабост в тялото си.

Свещеникът продължи:

— След като загуби ръката си, Сеиджуро стана монах. Деншичиро убихте на часа. Генджиро беше единственият останал жив, който да ги наследи. С убийството му вие сложихте край на дома Йошиока. Дори това да е било сторено в името на Пътя на самураите, то е жестоко и заслужава презрение. Не сте достоен да ви наричат дори чудовище или демон. Вие самият за човек ли се смятате? Нима си въобразявате, че трябва да ви числят към самураите? Принадлежите ли изобщо на тази велика земя на цъфналите череши?

— Не! И ето защо духовенството ви пропъжда оттук. При каквито и да било обстоятелства, убийството на дете е непростимо. Един самурай не би извършил подобно престъпление. Колкото по-силен е той, толкова по-внимателен и състрадателен е към слабите. Самураят има понятие и стремеж към милосърдие.

— А сега да се махате оттук, Миямото Мусаши! Колкото може по-бързо! Връх Хиеи ви прокужда!

Уталожили гнева си, свещениците дружно се отдалечиха.

Мусаши понесе този последен дъжд от оскърбления мълчаливо, но не защото нямаше отговор за обвиненията. „Каквото и да казват те, аз бях прав, помисли си. Направих единственото, което можех, за да защитя моите убеждения, а те не са погрешни.“

Той искрено вярваше в правилността на своите начала в живота и в необходимостта те да бъдат поддържани. Веднъж направен от Йошиока техен знаменосец, за Генджиро нямаше друг изход, освен да бъде убит. Той бе техният предводител. Докато е жив, школата Йошиока щеше да остане непобедена. Мусаши би могъл да убие десет, двадесет или тридесет души, но ако Генджиро не беше умрял, оцелелите винаги щяха да твърдят, че са победители. Посичането първо на момчето направи от Мусаши победител, дори и след това той да бе паднал в битката.

По законите на сабления бой в това съждение нямаше никаква грешка. А за Мусаши тези закони бяха най-висши.

При все това споменът за Генджиро дълбоко го разстройваше и пораждаше у него съмнения, мъка и болка. Жестокостта на тази постъпка бе отблъскваща дори за самия него.

„Трябва ли сега да захвърля сабята си и да заживея като обикновен човек?“, питаше се, не за първи път. В ясното небе на ранната вечер белите листенца на черешовите цветове безразборно се сипеха като снежинки и оставяха дърветата така беззащитни, както сега се чувстваше той. Беззащитен бе пред съмненията дали не трябва да промени своя начин на живот. „Ако се откажа от сабята, ще мога да заживея с Оцу“, помисли си. Тогава обаче се сети за безгрижното съществуване на обитателите на Киото и за света на Коецу и Шою.

— Това не е за мен — каза си той решително.

Мина през вратата и влезе в стаята си. Седна до лампата, извади своето полузавършено произведение и бързо се зае да дълбае дървото. От жизнена важност беше да завърши статуята. Направена с умение или не, отчаяно искаше да остави тук нещо, с което да утеши духа на умрелия Генджиро.

Лампата отслабна и той изряза фитила. В мъртвата тишина на вечерта се чуваше дори шумът от парченцата дърво, които се сипеха по рогозката. Съсредоточаването му бе пълно, цялото му същество с пределна сила се бе сбрало в мястото, където резецът допираше дървото. В природата на Мусаши беше, веднъж поставил си някаква задача, да се потапя в нея, забравил отегчение и умора, докато не реши, че е изпълнена.

Напевът на сутрата се извисяваше и заглъхваше.

След всяко подрязване на фитила Мусаши подновяваше работа, изпълнен с благоговение и набожност, също като древните майстори, за които казват, че три пъти се покланяли на Буда, преди да вземат длетата, с които ще ваят някой образ. Неговата статуя на Канон щеше да е като молитва за щастието на Генджиро в отвъдния живот и — в някакъв смисъл — смирена молба към душата му за прошка.

— Така, вярвам, е добре — промълви накрая Мусаши.

Щом стана да огледа статуята, камбаната на източната пагода извести втория час на нощта, ще рече — десет. „Става късно“, помисли си и незабавно излезе, за да поднесе на главния свещеник своите почитания и да го помоли да се погрижи за статуята. Образът бе изрязан грубовато, но в него Мусаши вложи душата си. Докато се молеше за духа на убитото момче, той изплака много сълзи на разкаяние.

Едва излязъл от стаята, Сейнен влезе да помете пода. Щом всичко отново бе подредено, разгъна постелята на Мусаши и нарамил метлата, бавно тръгна назад към кухнята. Без Мусаши да знае, докато той още изрязваше статуята си, през никога незаключващите се врати в Мудоджи се промъкна една подобна на котка сянка, която сега стоеше на терасата. След като Сейнен изчезна от поглед, шоджито навън тихо се плъзна встрани и също така безшумно се затвори.

Мусаши се върна с получените на сбогуване подаръци — една плетена шапка и сламени сандали. Остави ги до възглавницата си, угаси лампата и си легна. Външните врати бяха отворени и по коридора подухваше лек ветрец. Луната светеше точно колкото да придаде на бялата хартия на шоджито тъмно сивкав оттенък. Сенките на дърветата слабо се полюляваха като вълните на тихо, безбрежно море.

Мусаши леко похъркваше. С потъването му в по-дълбок сън неговото дишане стана по-бавно. Краят на един малък параван в ъгъла тихо се отмести напред и тъмна сянка крадешком пропълзя на четири крака към него. Похъркването спря и черната фигура бързо се прилепи към пода. После, след като дишането се успокои, неканеният гост педя по педя тръгна напред, търпеливо и предпазливо нагласяше движенията си според вдишванията и издишванията на спящия.

Съвсем внезапно сянката като валмо черна коприна се вдигна нагоре и се стрелна върху Мусаши с вика:

— Сега ще ти дам да разбереш!

Една къса сабя се понесе към врата на спящия. Оръжието обаче издрънча някъде встрани, а черната сянка политна назад във въздуха и с трясък се блъсна в шоджито. Нападателят издаде силен стон, преди да се прекатури заедно с шоджито в тъмнината навън.

В мига, в който преметна противника си назад, през ума на Мусаши премина, че този е лек като котенце. Макар лицето да бе увито в плат, стори му се, че зърна част от бели коси. Без да спира да мисли над тези впечатления, сграбчи сабята си и изтича на терасата.

— Спри! — извика. — След като си си дал труда да дойдеш дотук, нека и аз да мога да те посрещна както трябва!

Метна се на земята и бързо се спусна след шума от отдалечаващи се стъпки. Вътрешно обаче не желаеше това преследване. След няколко мига се спря и засмян загледа как неколцина свещеници изчезват в тъмното.

След разтърсващото си приземяване Осуги остана да лежи на земята и да пъшка от болка.

— Я, бабо, това сте вие! — възкликна Мусаши, изненадан, че нападателят не е нито човек от Йошиока, нито някой от разярените свещеници.

Обгърна я с ръце, за да й помогне да се изправи.

— Сега започва да ми става ясно — продължи. — Нали вие сте човекът, който е наговорил толкова лоши неща за мен на монасите? И понеже това са били думите на една смела и праведна старица, те, предполагам, са повярвали на всяка една.

— Ох, гърба ме боли!

Осуги нито потвърди, нито отрече обвинението. Тя се заизвива леко в ръцете на Мусаши, но не й остана сила да окаже голяма съпротива. С немощен глас рече:

— След като се стигна дотук, Мусаши, няма полза да се грижим кое е криво и кое — право. Домът Хониден е без щастие в битките. Отрежи ми сега главата.

На Мусаши не му се вярваше тя просто да пресилва. Думите й звучаха като искрените думи на жена, стигнала края на силите си и решила да сложи точка на всичко.

— Боли ли ви? — попита той, отказвайки да вземе на сериозно чутото. — Къде ви боли? Може да останете тази вечер тук, няма за какво да се безпокоите.

Вдигна я на ръце, отнесе я вътре и я сложи да легне на неговата постеля. Остана да седи и да бди при нея до края на нощта.

Щом небето се развидели, Сейнен донесе кутията с храна, за която бе помолил Мусаши, заедно с една бележка от главния свещеник, който се извиняваше за нелюбезността, но подканяше Мусаши да тръгва колкото се може по-бързо.

Мусаши помоли да му предадат, че сега при него има една боледуваща стара жена. Тъй като не желаеше Осуги в храма, свещеникът реши да прояви щедрост. Явно някакъв търговец от град Оцу бил дошъл в храма с кравата си и понеже искал да се отклони за малко от пътя, я поверил на грижите на главния свещеник. Този предложи на Мусаши да се възползва от животното, като каза, че може да сложи жената да го язди на слизане по планината. В Оцу могат да оставят кравата на пристанището или в някой от търговските домове в околността му.

Мусаши с благодарност прие предложението.

Глътка мляко

Пътят, който се спускаше по билото на връх Хиеи, излизаше в областта Оми, на едно място точно след Миидера.

Мусаши водеше кравата вързана на въже. Като погледна през рамо, той внимателно каза:

— Ако искате, може да спрем и да починем. Никой от нас двамата не бърза.

Поне обаче, помисли си, са тръгнали на път. Осуги, несвикнала с крави, отначало направо отказа да възседне животното. За да я убеди, му бе нужна цялата изобретателност, като решителният довод се оказа, че тя не може безкрайно да пребивава в тази твърдина на монашеското безбрачие.

Легнала с лице към врата на кравата, Осуги болезнено изохка и се намести. При всяка проява на загриженост от страна на Мусаши тя си напомняше своята враждебност към него и мълчаливо изразяваше гнева си, че се оставя на грижите на своя смъртен враг.

Макар добре да съзнаваше, че Осуги живее единствено и само за да си отмъсти, Мусаши откри, че не е в състояние да погледне на нея като на същински враг. Никой, дори много по-силни от нея неприятели, не му бе причинявал толкова грижи и неудобство. Кроежите й едва не го докараха до злощастие в родното му село; заради нея му се присмяха и го охулиха в Кийомидзудера; тя упорито се бе изпречвала на пътя му и осуетявала неговите замисли. Имаше случаи, като снощния, когато я бе проклинал и едва беше устоявал на подтика да я разполови със сабята си.

При все това не можеше да се реши да й навреди, особено сега, когато бе болна и лишена от обичайната си злост. Странно защо, но бездействието на нейния зъл език го потискаше и той жадуваше да я види пак здрава, та дори това за него да значи нови неприятности.

— Да яздите така сигурно е доста неудобно — отбеляза. — Опитайте да потърпите още малко. Като стигнем Оцу, ще измисля нещо.

Изгледът на североизток бе великолепен. Под тях безметежно се простираше езерото Бива, точно зад него бе връх Ибуки, а в далечината се издигаха върховете на Ечидзен. От отсамната страна на езерото Мусаши успяваше до една да различи прочутите Осем гледки на Карасаки в село Сета.

— Нека спрем за малко — каза той. — Ще се почувствате по-добре, ако слезете и полегнете за няколко минути.

Като върза животното за едно дърво, той обгърна с ръце старицата и я свали на земята.

С лице към пръстта, Осуги отблъсна ръцете му и простена. Лицето й трескаво пареше, а косата й бе цялата разчорлена.

— Не искате ли малко вода? — попита не за първи път Мусаши, като я потри по гърба. — Трябва и да хапнете нещо.

Тя упорито поклати глава.

— От снощи не сте пийвали капка вода — рече той умолително. — Ако продължавате така, ще ви стане още по-зле. Ще ми се да ви намеря някакво лекарство, но тук наоколо няма никакви къщи. Ето, защо не изядете половината от обяда ми?

— Каква отврат!

— А?

— По-скоро бих умряла в някоя нива, та да ме изядат птиците. Никога не ще падна така ниско да приемам храна от врага си!

Тя отърси ръката му от гърба си и заби нокти в тревата.

Като се питаше дали Осуги въобще някога ще осъзнае голямата си грешка спрямо него, Мусаши продължи да се отнася към нея така внимателно, като към своя собствена майка. Всеки път, когато му се сопнеше, той търпеливо се опитваше да я успокои.

— Хайде, бабо, знаете, че не ви се ще да умрете. Трябва да живеете. Не искате ли да видите как Матахачи ще се издигне и ще успее?

Тя се озъби и изръмжа:

— Това какво те засяга? В скоро време Матахачи ще се оправи и без твоя помощ.

— Сигурен съм в това. Но вие трябва да оздравеете, за да можете сама да го насърчавате.

— Лицемер такъв! — кресна старицата. — Губиш си времето, ако си мислиш, че с ласкателства можеш ме накара да забравя колко много те мразя.

Като разбра, че каквото и да каже, ще бъде прието погрешно, Мусаши стана и се отдалечи. Избра си място зад една скала и се зае да яде обеда си — оризови топки, пълнени с тъмна, сладникава оризова каша и поотделно завити в дъбови листа. Половината остави неизядени.

Чу гласове, надзърна зад скалата и видя някаква селянка да говори с Осуги. Бе облечена в хакама, каквито носят жените от Охара, а косата й се спускаше по раменете. Жената тъкмо гръмогласно заявяваше:

— Имам у дома една болна. Сега е вече по-добре, но ще се оправи още по-бързо, ако мога да й дам малко мляко. Ще може ли да издоя кравата?

Осуги вдигна лице и въпросително изгледа жената.

— По моя край нямаме много крави. Може ли всъщност да изкарате мляко от тази?

Двете размениха още няколко думи, след което жената приклекна и се зае да дои млякото в един съд за саке. Щом го напълни, тя стана, стисна го здраво в ръце и каза:

— Благодаря. А сега ще вървя.

— Чакай! — извика с дрезгав глас Осуги. Тя протегна ръце и се озърна, за да се увери, че Мусаши не ги гледа. — Дай ми първо малко мляко. Една-две глътки ще стигнат.

Жената удивена загледа как Осуги вдига съда до устните си, затваря очи и жадно преглъща, докато млякото се стича по брадичката й.

Щом свърши, Осуги потрепери и после сбърчи лице, сякаш се готви да повърне.

— Какъв гаден вкус! — измрънка тя. — Но може от това да ми стане по-добре. Обаче много е ужасно — по-отвратително от лекарство.

— Има ли ви нещо? Да не сте болна?

— Не е нищо тежко. Настинала съм и малко ме тресе.

Сякаш отърсила се от болките, тя чевръсто се изправи и след като пак провери дали Мусаши не гледа, пристъпи по-близо до жената и с тих глас попита:

— Ако тръгна оттук право надолу по пътя, докъде ще стигна?

— Точно над Миидера.

— Това е в Оцу, нали? Има ли някой обиколен път, по който да тръгна?

— Ами, да, но къде искате да стигнете?

— Без значение. Искам само да се махна от този злодей!

— На около осем-деветстотин разкрача надолу по този път една пътека се отклонява на север. Ако я следвате, ще излезете между Сакамото и Оцу.

— Ако видиш един човек да ме търси — рече заговорнически Осуги, — не му казвай, че си ме виждала.

И тя тромаво сбута жената и като окуцяла богомолка се понесе покрай нея.

Мусаши се засмя и излезе иззад скалата.

— Вие сигурно живеете някъде наоколо — каза той дружелюбно. — Съпругът ви земеделец, дървар или нещо такова е?

Жената се сви уплашено, но отвърна:

— А, не. Аз съм от странноприемницата на билото при прохода.

— Толкова по-добре. Ако ви дам малко пари, ще свършите ли нещо за мен?

— С радост, обаче, да ви кажа, в хана имаме една болна.

— Аз мога да занеса млякото вместо вас и да ви почакам там. Така добре ли ще е? Тръгнете ли сега, до мръкване трябва да сте се върнали.

— В такъв случай, струва ми се, мога да ида, обаче…

— Няма за какво да се безпокоите! Аз не съм такъв злодей, какъвто ме изкара онази старица. Опитвах се само да й помогна. Щом може да се оправи сама, значи няма защо да се тревожа заради нея. Сега ще напиша само една бележка. Ще ви помоля да я занесете в дома на господаря Карасумару Мицухиро. Това е в северната част на града.

С четка, извадена от калъфа за писане, Мусаши бързо нахвърли думите, които, докато се възстановяваше в Мудоджи, бе жадувал да прати на Оцу. След като повери писмото на жената, той яхна кравата и бавно я подкара напред, като си повтаряше написаните думи и си мислеше как ли ще се почувства Оцу, щом ги прочете.

— Мислех си, че вече няма да я видя — промълви и изведнъж се сепна.

„Като се сетя колко беше слаба, помисли, може пак да е на легло. Щом обаче получи писмото ми, ще стане и ще дойде възможно най-скоро. Също и Джотаро.“

Остави кравата да се движи напред свободно и от време на време спираше, за да може тя да си пасе от тревата. Писмото му до Оцу беше просто, но той бе твърде доволен от него:

При моста Ханада ти бе тази, която чакаше — нека този път да бъда аз. Ще те чакам в Оцу, на моста Кара в село Сета. Когато отново сме заедно, за много неща ще си поговорим.

Опита се да придаде на сухото съобщение известна поетичност. Повтори си го наум и се замисли за „многото неща“, които имаха да обсъждат.

Щом стигна странноприемницата, слезе от кравата и като хвана с две ръце съда с млякото, извика:

— Има ли някой?

Както обикновено в крайпътни заведения от такъв род, под стряхата отпред имаше открито място за пътниците, които се отбиват да пият чай или да похапнат. Вътре имаше чайна, с една част — преградена за кухня. Стаите за гости бяха отзад. Една старица слагаше дърва в кирпичена пещ, върху която имаше голяма дървена тенджера.

Щом седна на пейката отпред, тя излезе и му сипа чаша възтопъл чай. Тогава Мусаши й обясни за какво идва и й подаде съда с млякото.

— Какво е това? — попита тя и с недоверие го огледа.

Като реши, че може да е глуха, той бавно повтори вече казаното.

— Мляко ли казвате? Мляко? За какво? — Все така озадачена, тя се обърна към вътрешността и извика: — Господине, можете ли да излезете за малко? Тук нещо не ми става ясно.

— Какво? — Някакъв мъж се появи иззад ъгъла на странноприемницата и попита: — Какво се е случило, госпожо?

Тя бутна съда в ръцете му, но той нито го погледна, нито чу какво му казва. Очите му останаха вперени в Мусаши, а лицето му застина в съвършен израз на изумление.

Също толкова изненадан, Мусаши само извика:

— Матахачи!

— Такедзо!

Двамата се спуснаха един към друг, спирайки точно преди да се блъснат. Щом Мусаши протегна ръце, Матахачи направи същото и изпусна съда.

— Колко години минаха?

— От Секигахара, нали?

— Тогава значи…

— Пет години. Толкова трябва да са. Аз сега съм на двайсет и две.

Докато се прегръщаха, заля ги сладката миризма на млякото от счупения съд, която им напомни времето, когато и двамата са били бебета сукалчета.

— Много прочут си станал, Такедзо. Но струва ми се, не бива да те наричам Такедзо. Ще ти казвам Мусаши, като всички останали. Чувах много разкази за твоя успех при големия бор… и също за разни неща, които си вършил преди това.

— Не ме карай да се чувствам неудобно. Аз още се уча. Но този свят е пълен с хора, които изглежда не са толкова добри като мене. Я кажи, ти тук ли си отседнал?

— Да, тук съм от десетина дни. Напуснах Киото с намерение да ида в Едо, но се случи нещо неочаквано.

— Казаха ми, че имало някой болен. Е, сега нищо не може да се направи, обаче аз затова носех млякото.

— Болен ли? О, да… човека, с когото пътувам.

— Лоша работа. Във всеки случай, радвам се да те видя. За последен път научих неща за теб, когато Джотаро донесе онова писмо, докато аз пътувах за Нара.

Матахачи увеси глава с надеждата Мусаши да не спомене дръзките предвиждания, които той направи по онова време.

Мусаши сложи ръка на рамото на приятеля си. Мислеше си колко е хубаво, че отново го вижда и колко му се иска двамата добре да си поговорят.

— Кой пътува с теб? — попита невинно Мусаши.

— О, никой — никой, който да те занимава. Просто…

— Остави това. Дай да идем някъде, където можем да си поговорим.

Докато се отдалечаваха от странноприемницата, Мусаши попита:

— Ти с какво си изкарваш прехраната?

— Какво работя ли?

— Да.

— Нямам никакви особени дарби или умения, затова ми е трудно да си намеря място при някой даймио. Струва ми се, не мога да кажа, че се занимавам с нещо определено.

— Искаш да кажеш, че през всичките тези години само си се скитал? — попита Мусаши, който започна да подозира каква е истината.

— Стига сега. Като говориш такива неща, ми напомняш много неприятни работи. — Умът му сякаш се върна към онези дни в сянката на връх Ибуки. — Голямата ми грешка беше да се заловя с Око.

— Хайде да седнем — предложи Мусаши, като кръстоса крака и се отпусна на тревата.

Усети пристъп на раздразнение. Защо Матахачи така настоятелно се смята за малоценен? И защо приписва своите неудачи на други хора?

— Ти виниш за всичко Око — каза твърдо Мусаши, — но така ли въобще говори един зрял мъж? Никой не може да ти осигури достоен живот — само ти можеш.

— Признавам, че не бях прав, обаче… как да го кажа? Просто ми се струва, че не съм способен да променя съдбата си.

— Във времена като днешните, мислиш ли така, няма да стигнеш доникъде. Иди щом искаш в Едо, но когато стигнеш там, ще завариш хора от цялата страна и всички ще ламтят за пари и положение. Няма да си спечелиш име, просто като правиш, каквото прави всеки срещнат. Ще трябва по някакъв начин да се отличиш.

— Трябваше още като млад да се заема със саблен бой.

— Сега, като го каза, се питам дали си се родил годен за майстор на сабята. Във всеки случай ти едва сега започваш попрището си. Може би трябва да помислиш за това да станеш учен. Това, допускам, е най-добрият начин да си намериш място при някой даймио.

— Не се тревожи. Ще направя нещо.

Матахачи откъсна едно стръкче трева и го сложи между зъбите си. Срамът му го сковаваше. Унизително бе да осъзнава какви последствия са имали пет години на бездействие. Преди със сравнителна лекота беше успявал да пренебрегне чутите разкази за Мусаши, но сега, когато го виждаше така очи в очи, разликата между двама им стана очевидна. Засенчен от силното присъствие на Мусаши, Матахачи с труд успяваше дори да си припомни, че някога двамата бяха най-добри приятели. Дори чувството за достойнство на този мъж бе за него някак потискащо. Нито завистта, нито стремежът да му стане равен можеха да го отърват от болезненото съзнание за неговата собствена неспособност.

— Горе главата! — ободри го Мусаши. Дори докато плясваше Матахачи по рамото обаче, той усети слабостта на този човек. — Станалото — станало. Забрави миналото — подкани го той. — Дори да си пропилял пет години, какво от това? Това значи най-много, че започваш с пет години по-късно. Тези пет години може по свой начин да съдържат един ценен урок.

— Много проклети бяха.

— О, забравих! Тъкмо преди малко се разделих с майка ти.

— Виждал си майка ми ли?

— Да. Трябва да кажа, не мога да разбера защо не си се родил с повече от нейната сила и упорство.

Нито пък, помисли си Мусаши, може да се разбере защо Осуги има такъв син — колеблив и пълен със самосъжаление. Прииска му да се го разтърси и да му напомни колко е щастлив, че въобще има майка. Впери поглед в Матахачи и се запита как ли може да укроти гнева на Осуги. Отговорът дойде незабавно — стига само Матахачи да може да направи нещо от себе си…

— Матахачи — каза тържествено Мусаши, — защо, след като имаш такава майка като твоята, не се опиташ да направиш нещо, с което да я ощастливиш? Тъй като нямам родители, на мен не може да не ми се струва, че ти не си й толкова благодарен, колкото би трябвало. Не че не й оказваш достатъчно уважение. Някак си обаче, макар да си дарен с най-хубавото, което може да има човек, ти изглежда смяташ това просто за нищожна случайност. Да имах майка като твоята, с много повече желание щях да се старая да поправя себе си и да сторя нещо наистина достойно — само заради това, че после би имало някой, който да сподели моята радост. Никой не се радва на нашите постижения толкова, колкото родителите.

— Може да звучи, все едно просто повтарям изтъркани поучения. За скитник като мен обаче не е така. Не мога дори да ти опиша колко самотен започвам да се чувствам, когато срещна някоя красива гледка и после изведнъж се сетя, че няма никой, който да се порадва на нея заедно с мен.

Мусаши спря да си поеме дъх и улови приятеля си за ръката.

— Ти самият знаеш, че каквото казвам е истина. Знаеш, че ти говоря като стар приятел, момче от същото село като теб. Нека опитаме пак да си върнем духа от онова време, когато тръгвахме за Секигахара. Сега вече няма войни, но битката за оцеляване в мирно време е не по-малко трудна. Трябва да се бориш, трябва да имаш замисли за бъдещето. Стига да опиташ, аз ще направя всичко, за да ти помогна.

Сълзите на Матахачи западаха по сключените им ръце. Въпреки сходството на думите на Мусаши с някоя от досадните проповеди на майка му, той бе дълбоко трогнат от загрижеността на своя приятел.

— Прав си — каза, докато бършеше сълзите си. — Благодаря. Ще направя, както казваш. Още сега ставам нов човек. Съгласен съм, че не съм роден да успея като човек на сабята. Ще ида в Едо и ще си намеря учител. После старателно ще се уча. Кълна се, че ще го направя.

— Ще се оглеждам за някой добър учител, а също и добър работодател за теб. Би могъл дори едновременно да се учиш и да работиш.

— Това ще е, все едно започвам нов живот. Има обаче още нещо, което ме тревожи.

— Е? Казах, че ще направя всичко по силите си, за да ти помогна. Това е най-малкото, което мога да сторя, за да изкупя, че така ядосах майка ти.

— Това нещо е някак неудобно. Виждаш ли, моят спътник е една жена… И не просто коя да е жена. Тя е… ох, не мога да го кажа.

— Хайде, дръж се като мъж!

— Не се сърди. Ти я познаваш.

— Коя е?

— Акеми.

„Можеше ли да направи по-лош избор от този?“, помисли си стреснат Мусаши, но се сепна, преди да е казал това на глас.

Наистина, Акеми не е така разпътна като майка си, или поне не още, но вече е тръгнала по своя път — като птица, политнала с пламнал факел в клюна си. Мусаши силно подозираше, че освен произшествието със Сеиджуро е имало и нещо между нея и Коджиро. Запита се каква ли зла съдба отвежда Матахачи при жени като Око и дъщеря й.

Матахачи погрешно изтълкува мълчанието на Мусаши като признак на ревност.

— Ядоса ли се? Казах ти го направо, понеже не мислех, че трябва да го крия.

— Глупако такъв, аз за тебе се тревожа. Нима са те прокълнали при раждането или сам умираш да си търсиш злощастията? Мислех, че си взел поука след Око.

В отговор на въпроса на Мусаши, Матахачи му разказа как е станало двамата с Акеми да се съберат.

— Може това да ми е наказание, че изоставих майка — заключи той. — Акеми си нарани крака при падането в долчинката и започна да я боли все повече, затова…

— А, ето ви и вас, господине! — обади се на местното наречие старицата от хана.

Оглупяла от възрастта, тя сложи ръце зад гърба си и вдигна поглед към небето, сякаш иска да види какво е времето.

— Болната жена не е с вас — добави. От равния й тон остана неясно дали просто установява това или задава въпрос.

Леко изчервен, Матахачи отвърна:

— Акеми ли? Да не е станало нещо с нея?

— Не е в леглото.

— Сигурна ли сте?

— Беше там преди малко, но сега не е.

Макар някакво шесто чувство да подсказа на Мусаши какво е станало, той каза само:

— По-добре да идем да видим.

Постелката на Акеми още стоеше простряна на пода, но стаята иначе бе празна.

Матахачи изруга и напразно обиколи ъглите. С пламнало от гняв лице каза:

— Нито оби, нито пари! Нито дори гребен или игла за коса! Тя е луда! Какво й е станало — да ме напуска по тоя начин!

Старицата стоеше на вратата.

— Ужасно нещо — каза тя, като че сама на себе си. — Това момиче — може би не трябва да ви казвам — но то не беше болно. Само се преструваше, та да може да остане да лежи — това е. Може да съм стара, но такива неща са ми ясни.

Матахачи изтича навън и остана да се взира в белия път, който се виеше по хребета. Кравата, легнала под някаква праскова с вече потъмнели и окапали цветове, наруши тишината с едно дълго, сънливо измучаване.

— Матахачи — каза Мусаши, — защо стоиш там и се мъчиш? Нека се молим тя да си намери място, където да уседне и да започне спокоен живот — и стига толкова.

Една жълта пеперуда бе подхвърлена от игривия ветрец нагоре и после се преметна зад ръба на една скала.

— Твоето обещание много ме зарадва — продължи Мусаши. — Сега не е ли време да започнеш нещо, да опиташ наистина да направиш нещо от себе си?

— Да, нали от мен това се иска? — промърмори без въодушевление Матахачи, прехапал долната си устна, за да спре треперенето й.

Мусаши го хвана и го накара да се извърне, за да откъсне погледа му от пустия път.

— Виж сега — рече бодро той, — твоят път сам се разчисти. Накъдето и да е тръгнала Акеми, там не е за теб. Върви сега, преди да е прекалено късно. Тръгни по пътя, който излиза между Сакамото и Оцу. Преди денят да е свършил, трябва да настигнеш майка си. Веднъж щом я намериш, не я губи повече от поглед.

За да подсили думите си, Мусаши донесе на Матахачи сандали и чорапи, после влезе в странноприемницата и се върна с останалите вещи.

— Имаш ли пари? — попита. — Аз самият нямам кой знае колко, но можеш да вземеш част от тях. Щом мислиш, че Едо е мястото за теб, ще дойда с тебе дотам. Довечера ще съм на моста Кара при Сета. След като намериш майка си, потърси ме там. Разчитам да я доведеш.

След като Матахачи си тръгна, Мусаши седна да изчака здрача и отговор на писмото си. Изтегна се на пейката в задната част на чайната, затвори очи и скоро засънува. Две пеперуди се носеха във въздуха и пърхаха между преплетените клони. Едната от тях му бе позната… Оцу.

Щом се събуди, полегатите лъчи на слънцето вече стигаха до задната стена на чайната. Чу някакъв човек да казва:

— Както и да го погледнете, много зле се представиха.

— За Йошиока ли говорите?

— Точно така.

— Хората прекалено много уважаваха това училище заради прочутото име на Кемпо. Изглежда на всяко поприще само първото поколение има какво да направи. Второто е вече посредствено, а при третото всичко се разпада. Няма често да видите главата на четвъртото поколение да е погребан до основателя на дома.

— Е, аз пък съм намислил да ме погребат точно до дядо ми.

— Но ти си само един каменар. Аз говоря за прочутите хора. Ако мислиш, че не съм прав, виж само какво стана с наследника на Хидейоши.

Мъжете работеха в една каменоломна в долината и към три часа всеки следобед се качваха до хана за чаша чай. Преди малко един от тях, който живееше близо до Ичиджоджи, заяви, че видял битката от начало до край. Разказвал вече историята си няколко дузини пъти, той можеше да я представя със забележително красноречие, като умело разкрасяваше случилото се и подражаваше движенията на Мусаши.

Докато каменарите в захлас слушаха неговото повествование, се появиха четирима други мъже, които седнаха отпред — Сасаки Коджиро и трима самураи от връх Хиеи. Намръщените им лица предизвикаха у работниците неудобство, те взеха чашите си с чая и се пренесоха вътре. Когато обаче напрежението в разказа взе да нараства, започнаха да се смеят и да обсъждат, като често и с явно възхищение повтаряха името на Мусаши.

Щом търпението му стигна своя предел, Коджиро високо извика:

— Вие там!

— Да, господине — отвърнаха всички в хор и по навик веднага сведоха глави.

— Какво става там? Ти! — с ветрилото си с железни пръчки той посочи към човека. — Говориш, все едно много знаеш. Я излез насам! И вие останалите също! Няма да ви направя нищо лошо.

Докато всички, провлачвайки крака, отново се измъкваха навън, той продължи:

— Слушах ви как нижете хвалебствия за Миямото Мусаши и ми дойде до гуша. Глупости говорите!

Последваха въпросителни погледи и шепот на недоумение.

— Защо смятате Мусаши за голям майстор на сабята? Ти — казваш, че си гледал онзи ден битката, но нека те уверя, че аз, Сасаки Коджиро, също я видях. Като официален свидетел наблюдавах всяка подробност. По-късно ходих на връх Хиеи и изнесох пред обучаващите се там монаси беседа за видяното. И още — по покана на няколко видни учени посетих и други от храмовете, говорих и там.

— Е, за разлика от мен, вие тук нищо не разбирате от саблен бой. — В гласа на Коджиро започваше да се прокрадва снизходителност. — Гледате само кой е спечелил и кой — изгубил, после като стадо почвате да хвалите Миямото Мусаши, все едно е най-големият майстор на сабята, живял някога.

— Поначало нямаше да си правя труда да оспорвам брътвежа на разни невежи, но сега това ми се струва необходимо, понеже погрешни мнения като вашите направо са обществено вредни. Освен това бих искал да изкарам на показ вашите заблуди, за да могат да ме чуят тези изтъкнати учени, които са днес с мен. Отпушете си ушите и внимателно слушайте! Ще ви разкажа какво всъщност стана при големия бор и що за човек е Мусаши.

Това привлече вниманието на слушателите и от тях се чу почтителен шепот.

— На първо място — започна с равен глас Коджиро, — да видим какво намерение е имал всъщност Мусаши, каква е била неговата скрита цел. По начина, по който той предизвика последния двубой, мога само да заключа, че отчаяно се е опитвал да си спечели известност и да си създаде име. За тази цел си избра дома Йошиока, най-прочутото училище по сабя в Киото и хитро ги предизвика. Поддал се на уловката, домът Йошиока стана за Мусаши стъпало към славата и успеха.

— Но той направи нещо нечестно. Вече всички бездруго знаеха, че дните на Йошиока Кемпо са отминали и че школата Йошиока е в упадък. Тя приличаше на изсъхнало дърво, на сакат човек, който е близо до смъртта. От Мусаши се искаше само да нанесе удар по една празна черупка. Всеки можеше да стори същото, но никой не го направи. Защо? Понеже онези от нас, които разбират „Изкуството на войната“, вече знаеха, че школата е безсилна. И второ, понеже не искахме да петним почитаното име на Кемпо. При все това Мусаши предпочете да предизвика едно сблъскване, да сложи по улиците на Киото обяви с предизвикателство за двубой, да почне да пръска слухове и накрая да направи добро зрелище от същото, което би успял да направи със сабя всеки що-годе способен боец.

— Не бих могъл и да почна да изброявам всичките евтини, подли уловки, с които той си послужи. Вземете например това, че нарочно закъсня и за двубоя с Йошиока Сеиджуро, и за срещата си с Деншичиро. Вместо да срещне враговете си при големия бор лице в лице, тръгна по заобиколен път и прибягна до какви ли не низости.

— Казват, че бил само един, а се биел срещу мнозина. Това е истина, но то също е само част от неговия сатанински замисъл да си спечели известност. Той твърде добре знаеше, че понеже враговете му са повече на брой, хората ще съчувстват нему. А стане ли дума за същинската битка, то аз мога да ви кажа — лично я наблюдавах — тя бе малко повече от детска игра. Известно време Мусаши успяваше да се отърве чрез хитрините си, после, когато му се предостави възможност да избяга, побягна. Е, трябва да призная, че той донякъде прояви груба сила. Това обаче не го прави майстор на сабята. Не, ни най-малко. Най-многото, с което Мусаши може да се стреми към слава е, че го бива да тича бързо. Няма равен в това бързо да се измъква от сражението.

Сега думите се лееха от устата на Коджиро като вода през отприщен бент.

— Обикновените хора си мислят, че е трудно за сам боец да се сражава срещу голямо число противници, но десетима не са непременно десеторно по-силни от един. За истинския майстор броят невинаги е от значение.

След това Коджиро, като познавач, направи една критика на сражението. Лесно му беше да омаловажи подвига на Мусаши, тъй като въпреки неговата смелост, всеки вещ зрител би могъл да открие недостатъци в начина му за бой. Щом стигна до станалото с Генджиро, Коджиро бе направо унищожителен. Каза, че убийството на момчето било зверство и нарушение на честта на сабята и че откъдето и да се погледне, то не можело да бъде простено.

— А сега нека ви разкажа за произхода на Мусаши! — извика той с негодувание.

После разкри, че през последните няколко дни се срещнал на връх Хиеи с Осуги и чул лично от нея цялата дълга история за двуличието на Мусаши. Без да пести подробности, разказа за злините, което била понесла тази „мила старица“.

Накрая завърши:

— Потрепервам, като си помисля, че има хора, които възхваляват този негодник. Ужасяващо е да се гледа как това действа на обществените нрави! Ето това беше причината да говоря така надълго. Не съм свързан с дома Йошиока, нито пък ме мъчи завист към Мусаши. Говорих ви честно и безпристрастно, като човек, посветил се на Пътя на меча и решен праведно да следва този Път! Казах ви истината. Запомнете я!

Млъкна и утоли жаждата си с чаша чай, после се обърна към своите придружители и много спокойно отбеляза:

— А, слънцето вече е слязло ниско. Ако не тръгнете скоро, ще се е стъмнило, преди да стигнете в Миидера.

Самураите от храма станаха да си вземат довиждане.

— Добре се грижете за себе си — каза единият от тях.

— Чакаме да ви видим отново, когато пак дойдете в Киото.

Каменарите намериха сгоден случай и като освободени след съдебно заседание затворници се забързаха към долината, която сега тънеше в червеникави сенки и отекваше от песента на славеите.

Коджиро погледа след тях и после извика към вътрешността на хана:

— Оставям парите за чая тук на масата. Между другото, имате ли пушечни фитили?

Старицата бе приседнала пред кирпичената пещ и готвеше вечерята.

— Фитили ли? — попита тя. — Там отзад в ъгъла има една връзка. Вземете си, колкото искате.

Коджиро тръгна към ъгъла. Докато изтегляше два-три фитила от снопа, останалите паднаха на пейката долу. Щом посегна да ги вдигне, той не можа да не забележи двата протегнати на пейката крака. Погледът му бавно се премести от нозете към тялото и лицето. Стъписването беше като от здрав удар в слънчевия сплит.

Мусаши впери поглед право в него.

Коджиро отскочи крачка назад.

— Е, сега — каза Мусаши, широко усмихнат.

Без да бърза, той се изправи и отиде до Коджиро. Остана да стои там и да мълчи с леко развеселен и многозначителен израз на лицето.

Другият се опита да отвърне на неговата усмивка, но мускулите на лицето отказаха да го послушат. Той на мига осъзна, че Мусаши е чул всяка една от неговите думи и от това, че усещаше как този му се надсмива, неудобството му стана още по-нетърпимо. Отне му само миг да си възвърне обичайната дързост, но през този кратък промеждутък не можеше да не проличи объркване.

— Я, Мусаши, не очаквах да ви заваря тук — възкликна.

— Радвам се отново да ви видя.

— Да, да, разбира се. — Съжаляваше за думите си, дори докато ги изричаше, но някак не можеше да се сдържи и додаде: — Трябва да кажа, че от последния път, когато ви виждах, вие наистина се отличихте. Трудно е за вярване, че един човек може да се сражава като вас. Нека ви поздравя. Изглежда, вие дори не сте пострадал след всичко, което стана.

Все още със следа от усмивка на устните, Мусаши с пресилена учтивост отвърна:

— Благодаря ви, че онзи ден станахте свидетел. Благодаря също за преценката, която преди малко дадохте на моето представяне. Не ни се удава често да се видим така, както гледат на нас другите. Много съм ви задължен за забележките. Уверявам ви, че няма да ги забравя.

Въпреки спокойния глас и отсъствието на раздразнение, последните думи накараха Коджиро да потръпне. Той разпозна в тях — и с право — предизвикателство, което някой ден ще трябва да посрещне.

На тези мъже, и двамата горди, и двамата упорити, и двамата убедени в правотата си, рано или късно бе съдено да се сблъскат лице в лице. Мусаши бе готов да почака, но когато каза „Няма да забравя“, изричаше простата истина. Вече гледаше на своята скорошна победа като на прелом по пътя си на боец, връхна точка в борбата за самоусъвършенстване. Злословията на Коджиро нямаше да останат дълго без отговор.

Макар да разкраси речта си, за да повлияе на слушателите, Коджиро наистина бе видял станалото по що-годе същия начин, по който го описа и действителното му мнение не се различаваше съществено от казаното. Той и за миг не се усъмняваше в правилността на преценката, която има за Мусаши.

— Радвам се да чуя това от вас — заяви Коджиро. — Не бих искал да забравите. Аз също ще помня.

Мусаши, когато кимна в знак на съгласие, още се усмихваше.

Преплетени клони

— Оцу, върнах се — извика Джотаро, докато прехвърчаше през селската порта.

Оцу седеше точно до края на терасата, подпряла ръце на една ниска масичка за писане. От сутринта стоеше така и се взираше в небето. Под билото на покрива имаше парче дърво, на което с бели букви бе изписано: „Килия на планинската луна“. Къщичката, собственост на някакъв свещеник на служба в Гинкакуджи, по молба на господаря Карасумару бе предоставена под наем на Оцу.

Джотаро се тръсна посред един кичур цъфнали теменужки и зацамбурка с крака в потока, за да измие калта от тях. Водата, която идваше право от градината на Гинкакуджи, бе по-чиста от нов сняг.

— Тази вода е ледена — отбеляза момчето намръщено.

Земята обаче бе топла и на това красиво място той изпитваше радост от това, че е жив. Лястовиците пееха, сякаш и те са щастливи от деня.

Изправи се, изтри нозе в тревата и тръгна към терасата.

— Не ти ли става скучно? — попита.

— Не. Имам много неща, за които да мисля.

— Не искаш ли да чуеш една добра вест?

— Каква?

— За Мусаши е. Чух, че не бил много далеч оттук.

— Къде е?

— От дни обикалям и питам дали някой не знае къде е той, и днес чух, че бил отседнал в Мудоджи на връх Хиеи.

— В такъв случай явно трябва да е добре.

— Навярно, но аз смятам, че трябва веднага да идем дотам, преди да е тръгнал за някое друго място. Гладен съм. Защо ти не се приготвиш, а аз в това време ще хапна нещо.

— Има малко оризови топки в листа. В онази тройна кутия са. Вземи си.

Джотаро свърши с топките, но Оцу не се бе помръднала от масата.

— Какво има? — попита момчето, като я оглеждаше подозрително.

— Струва ми се, че не бива да ходим там.

— Що за глупава… В първия миг умираш да видиш Мусаши, в следващия почваш да се преструваш, че не ти се иска.

— Ти не разбираш. Той знае чувствата ми. Онази нощ, когато се срещнахме в планината, аз му разказах всичко, казах докрай каквото имах за казване. Мислехме, че повече няма да се срещнем сред живите.

— Обаче сега можеш отново да го видиш. Какво чакаш?

— Не знам какво мисли той, дали е доволен от победата или просто опитва да се предпази от някоя заплаха. Когато Мусаши си тръгна, аз се примирих, че никога в този живот няма да бъда с него. Не мисля, че трябва да ходя, освен ако той не ме повика.

— А ако с години не ти се обади?

— Ще продължа да правя, каквото правя и сега.

— Да седиш там и да гледаш към небето ли?

— Ти не разбираш. Но да оставим това.

— Какво не разбирам?

— Какво чувства Мусаши. Сега наистина усещам, че мога да му се доверя. Преди го обичах със сърце и душа, обаче не смятам, че изцяло вярвах в него. Сега вече вярвам. Всичко е по-различно. По-близки сме от клоните на едно и също дърво. Дори да сме разделени, дори да умрем, пак ще бъдем заедно. Затова нищо вече не може да ме направи самотна. Сега само се моля той да намери пътя, който търсеше.

Джотаро избухна.

— Лъжеш! — извика той. — Жените никога ли не могат да казват истината? Щом искаш да се държиш така, добре, но никога повече да не си ми казала колко много жадуваш да видиш Мусаши. Изплачи си ако щеш очите! Все ми е едно.

Колко усилия му струваше да открие къде е отишъл Мусаши след Ичиджоджи — и накрая! Направи се, че Оцу не съществува и през остатъка от деня не каза нито дума.

Точно след смрачаване през градината мина червеникава светлина от фенер и на вратата почука един от самураите на господаря Карасумару. Той подаде на Джотаро едно писмо с думите:

— От Мусаши за Оцу е. Негово височество каза, че Оцу трябвало добре да се грижи за себе си.

Обърна се и си тръгна.

„Наистина е почеркът на Мусаши, помисли си Джотаро. Трябва да е жив.“ После със следа на раздразнение през главата му мина: „Адресирано е, виждам, до Оцу, не до мен.“

Оцу се показа от задната част на къщичката и се обади:

— Самураят донесе писмо от Мусаши, нали?

— Да, но не вярвам да те интересува — отвърна Джотаро, намуси се и скри писмото зад гърба си.

— Я стига, Джотаро. Дай да го видя — замоли се Оцу.

Известно време той се противеше, но при първия признак, че тя ще заплаче, бутна плика в ръцете й.

— Ха! — възкликна тържествуващо. — Преструваш се, че не искаш да го видиш, обаче нямаш търпение да прочетеш писмото му.

Тя се сви до лампата. Писмото потрепваше в белите й пръсти, а пламъкът сякаш излъчваше някакво особено веселие, като че предвещава щастие и добра участ.

Мастилото отразяваше светлината като дъга, сълзите по миглите й светеха като скъпоценни камъни. Внезапно пренесена в свят, какъвто не се надяваше, че съществува, Оцу си припомни вдъхновените стихове от поемата на По Чю-и, където духът на починалата Ян Куей-фей се радва на любовното послание от нейния опечален съпруг император.

Прочете, после препрочете краткото съобщение. „Трябва в този миг вече да ме чака. Трябва да побързам.“ Макар да й се стори, че е казала това на глас, не бе издала нито звук.

Светкавично почна да се готви за път. Написа бележки за благодарност до собственика на къщичката, до останалите свещеници в Гинкакуджи и до всички, които бяха проявили добрина към нея през време на престоя. Събра вещите си, върза си сандалите и преди да е успяла да забележи, че Джотаро още седи вътре и се прави на сърдит, вече бе навън.

— Хайде, Джо! Побързай!

— Да не отиваме някъде?

— Още ли си ядосан?

— Че кой нямаше да е? Ти никога не мислиш за друг, освен за себе си. Да не би в писмото на Мусаши да има нещо толкова тайно, че дори на мен не можеш да го покажеш?

— Прощавай — каза виновно Оцу. — Няма причина и ти да не го видиш.

— Остави сега. Вече не ме интересува.

— Не ставай такъв. Искам да го прочетеш. Това е чудесно писмо, първото, което въобще ми е пращал. И сега за пръв път ме моли да дойда при него. Никога в живота си не съм била толкова щастлива. Стига си се цупил и ела с мен в Сета. Моля те.

На път през прохода Шига, Джотаро запази мрачно мълчание, но накрая откъсна едно листо, за да го използва като свирка и с няколко познати мелодии разнообрази тишината на нощта.

Най-сетне и Оцу, подсетена да излезе с предложение за мир, се обади:

— Има останали няколко сладки от кутията, която господарят Карасумару прати завчера.

Но преди Джотаро пак да стане същото момче, вече се пукваше зора и облаците над прохода порозовяваха.

— Добре ли си, Оцу? Не си ли се уморила?

— Малко. През цялото време се качваме.

— Отсега нататък става по-леко. Виж, вече се вижда езерото.

— Да — езерото Бива. А къде е Сета?

— По онзи път. Но Мусаши нали няма да е там толкова рано?

— Наистина не знам. Докато стигнем там, ще ни отнеме половин ден. Да си починем ли?

— Добре — отвърна той, върнал си доброто настроение. — Я да седнем там под онези двете големи дървета.

Димът от готварските огньове на ранната сутрин се вдигаше на ивици нагоре, като пара, излизаща от полето на някоя битка. През мъглата, проснала се от езерото до града Ишияма, започваха да се виждат пътищата на Оцу. Щом наближи, Мусаши вдигна ръка над челото си и радостен, че пак е сред хора, се огледа.

Близо до Миидера, щом тръгна да се качва по стръмнината при Бидзоджи, той неволно се запита по кой ли път ще мине Оцу. По-рано си представяше, че може да я срещне по пътя, но после реши, че това е малко вероятно. Жената, която занесе неговото писмо в Киото, го осведоми, че макар Оцу вече да не е в дома на Карасумару, то ще й бъде предадено. Тъй като не би го получила по-рано от края на вечерта и сигурно щеше да има да свърши разни неща, преди да потегли, стори му се възможно тя да изчака сутринта, за да тръгне на път тогава.

Докато минаваше покрай някакъв храм с красива черешова горичка — несъмнено прочута, както си помисли, заради цветовете пролетно време — Мусаши забеляза някакъв каменен паметник, поставен на една могила. Макар само да зърна изписаното върху него стихотворение, след като измина няколкостотин крачки надолу по пътя, то се върна в паметта му. Беше от „Тайхейки“. Като си спомни, че стиховете са свързани с един разказ, който някога бе запаметил, той започна да си повтаря на глас повествованието.

— „Един почитаем свещеник от храма Шига, който се подпирал на дълга шест педи пръчка и бил толкова стар, че веждите му се събрали на челото като заскрежен зимен връх, съзерцавал хубостта на Канон във водите на някакво езеро, когато съвсем случайно зърнал една императорска наложница от Кьогоку. Връщала се от Шига, където имало голяма ливада с цветя. Щом я видял, бил обзет от страст. Добродетелта, така старателно трупана през годините, го изоставила. Потънал в пламтящо море от похот и…“ Я, как продължаваше? Изглежда съм забравил една част. Их! „… и той се върнал в своята сламена колиба и се молил пред един образ на Буда, но жената все оставала пред погледа му. При все че призовавал на глас Буда, този глас, макар негов, звучал недействително. Струвало му се, че в облаците над планината при залез вижда гребените в косата й. Това го натъжавало. Вдигнел ли поглед към самотната луна, оттам нейното лице сякаш му се усмихвало. Бил смутен и засрамен.“

— „Понеже се боял, че такива мисли ще му попречат, като умре, да отиде в рая, той решил да се срещне с момичето и да му разкрие чувствата си. По този начин се надявал да може да умре спокойно.“

— „И така, отишъл в Императорския дворец и като опрял здраво своята тояга в земята, цял ден и цяла нощ останал да чака в двора за игра на топка, докато…“

— Простете, господине! Вие, на кравата!

Мъжът изглежда беше от надничарите, каквито се срещат в търговския квартал. Застана срещу кравата, потупа я по носа и погледна през главата й към ездача.

— Трябва да идвате от Мудоджи — отбеляза той.

— Всъщност, да. Как познахте?

— Заех тази крава на един търговец. Той, предполагам, трябва да я е оставил там. Дадох му я под наем, така че ви моля да ми платите, задето я използвате.

— С удоволствие ще ви заплатя. Но кажете ми, докъде ще ми позволите да ида с нея?

— Стига да платите, може да ходите навсякъде. Накрая трябва просто да я предадете на някой търговец на едро в най-близкия град. Тогава ще я наеме някой друг. Рано или късно ще се върне тук.

— Колко ще ми струва да ида с нея до Едо?

— Ще трябва да проверя, където ги държат. Това и бездруго ви е точно на път. Ако решите да я наемете, ще трябва просто да оставите името си при писаря.

Търговският квартал беше близо до брода при Учидегахама. Тъй като оттам минаваха много пътници, Мусаши реши, че тъкмо това е мястото да се поосвежи и да си купи някои необходими неща.

След като уреди въпроса с кравата, той спокойно закуси и потегли за Сета, пълен с очакване на своята повторна среща с Оцу. Вече нямаше относно това момиче никакви съмнения. Допреди да се срещнат в планината, тя винаги бе предизвиквала у него известен страх, но този път всичко бе различно — чистотата, проницателността и предаността, които тя показа в онази лунна нощ, направиха неговото доверие в нея по-дълбоко дори от любовта му.

Той не само й се доверяваше, но и знаеше, че тя също му се доверява. Беше се зарекъл, че веднага щом отново са заедно, няма да й откаже нищо — при условие разбира се, че това не поставя под въпрос неговия начин на живот като боец. Това, което го тревожеше преди, бе страхът, че ако си позволи да я обича, сабята му ще се притъпи. Също като стария свещеник в разказа, можеше да загуби Пътя. Сега бе очевидно, че тя добре владее себе си и че никога няма да се превърне в пречка или окова, която да го задържа. Сега трудното беше да не се удави в дълбокото езеро на любовта.

„Когато стигнем в Едо, помисли си, ще се погрижа тя да получи такова образование и възпитание, от каквито се нуждае една жена. Докато се обучава, ще взема с мен Джотаро и заедно ще постигнем още по-висока степен на самообладание. Тогава, щом един ден дойде време…“ Отразената от езерото светлина окъпа лицето му в леко потрепващо сияние.

Двете части на моста Кара, едната с деветдесет и шест, другата — с двадесет и три подпори, имаха помежду си едно островче. На него растеше стара върба, която посочваше пътя на странниците. Самият мост бе често наричан Моста на върбите.

— Идва! — извика Джотаро, като се спусна от чайната към по-късата част на моста и замаха оттам на Мусаши с едната си ръка, докато с другата сочеше към чайната. — Ето го, Оцу! Виждаш ли? Язди крава.

И той затанцува някакъв свой танц. Скоро Оцу стоеше до него и махаше с ръка, докато той размахваше дълбоката си шапка. Лицето на Мусаши, щом приближи, бе озарено от широка усмивка.

Върза кравата за една върба и тримата влязоха в чайната. Макар докато Мусаши беше на моста, да му викаше с все сила, сега, когато той бе до нея, Оцу не успяваше да намери думи. Щастливо усмихната, тя остави Джотаро да говори.

— Раната ви е зараснала — каза момчето, почти припявайки. — Като ви видях на кравата, си помислих, че не можете да ходите. Но ние все пак успяхме първи да стигнем дотук, а? Веднага щом получи вашето писмо, Оцу беше готова за път.

Мусаши се усмихваше, кимаше, добавяше по някое „о“ и „а“, но това, че Джотаро говори за Оцу и любовта й пред непознати, го караше да се чувства неудобно. По негово настояване се пренесоха на една малка тераса, под сянката на дива лоза. Оцу все така бе твърде неуверена, за да заговори и Мусаши също стана мълчалив. Джотаро обаче не обръщаше внимание на това и припряното му дърдорене се смесваше с жуженето на пчелите и бръмченето на конските мухи.

Прекъсна го гласът на съдържателя, който каза:

— По-добре елате вътре. Задава се буря. Вижте как е притъмняло небето над Ишиямадера.

Той се засуети, като се зае да маха сламените сенници и да огражда терасата с кепенци против дъжда. Реката бе посивяла; напорите на вятъра бясно клатеха наситеносините цветове на дивата лоза. Съвсем внезапно небето бе разсечено от проблясък и дъждът се изсипа на плътни струи.

— Светкавица! — извика Джотаро. — Първата за тази година. Бързо влизай вътре, Оцу. Цялата ще се намокриш. Побързайте, сенсей. Ох, този дъжд идва тъкмо навреме. Чудесно.

Но ако за Джотаро дъждът бе „чудесен“, за Мусаши и Оцу той значеше неудобно положение, понеже да влязат заедно вътре щеше да ги накара да се почувстват като същински любовници. Мусаши изостана и Оцу изчервена се спря на края на терасата, защитена от стихията не повече от цветовете на дивата лоза.

Мъжът, държащ над главата си парче сламена рогозка, докато тичаше под дъжда, приличаше на голям движещ се чадър. Втурна се под стряхата на храмовата порта, приглади мократа си, разчорлена коса и въпросително погледна нагоре към бързо движещите се облаци.

— Досущ като посред лято — промърмори той.

От плющенето на дъжда не се чуваше никакъв друг звук, но един внезапен проблясък го накара да запуши с ръце ушите си. Матахачи боязливо се сви до една поставена при портата статуя на бога на гръмотевицата.

Пороят спря така внезапно, както бе започнал. Черните облаци се пръснаха, слънцето грейна през тях и не след дълго улицата се беше върнала към своя обичаен живот. Някъде в далечината Матахачи дочуваше подрънкването на шамисен. Щом тръгна напред, една облечена като гейша жена прекоси улицата и се насочи право към него.

— Казвате се Матахачи, нали? — попита тя.

— Да — отвърна подозрително Матахачи. — Откъде знаете?

— Сега при нас в заведението има един ваш приятел. Видя ви от прозореца и ми каза да ви доведа.

Матахачи се огледа и забеляза, че в околността има няколко дома за развлечение. Макар да се поколеба, жената бързо го поведе към своя.

— Ако имате друга работа — обясни тя, — няма нужда да оставате дълго.

Щом влязоха, момичетата направо се нахвърлиха върху му. Избърсаха му краката, махнаха мокрото му кимоно и почнаха да настояват да се качи в стаята за гости горе. Когато попита кой е приятелят, се засмяха и му заявиха, че скоро сам ще разбере.

— Е — каза Матахачи, — бях навън на дъжда и затова ще остана, докато ми изсъхнат дрехите, обаче не се опитвайте да ме задържате тук повече от това. На моста при Сета един човек ме чака.

След доста кикот жените го увериха, че ще може навреме да си тръгне, като между това почти го изтикаха нагоре по стълбите.

На прага на стаята Матахачи бе посрещнат от мъжки глас:

— Я, та това е моят приятел Инугами Сенсей!

За миг си помисли, че са го взели за някого другиго, но щом погледна вътре в стаята, лицето му се стори слабо познато.

— Кой сте вие? — попита.

— Да не сте забравил Сасаки Коджиро?

— Не — отвърна бързо Матахачи. — Обаче защо ме наричате Инугами? Името ми е Хониден, Хониден Матахачи.

— Знам това, но все си ви спомням, какъвто бяхте онази нощ на улица Годжо, когато се правехте на смешник пред глутница бездомни псета. Стори ме се, че Инугами — бога на кучетата — е добро име за вас.

— Престанете! Това не е за шега. Онази нощ благодарение на вас голям ужас преживях.

— Не се и съмнявам. Всъщност, днес пратих да ви повикат, понеже за разнообразие съм решил да ви направя една добрина. Влезте, седнете. Момичета, дайте на човека саке.

— Не мога да остана. Имам среща с някого при Сета. Не мога днес да си позволя да се напивам.

— С кого ще се срещате?

— С един на име Миямото. С него сме приятели от детинство и…

— Миямото Мусаши ли? Да не сте се уговорил с него, докато бяхте в онази странноприемница при прохода?

— Откъде знаете?

— О, аз съм чувал всичко за вас, както и за Мусаши. Срещнах майка ви — Осуги, нали така? — в главната зала на връх Хиеи. Тя ми разказа за всички премеждия, през които е минала.

— Говорил сте с майка ми ли?

— Да. Тя е чудесна жена. Аз й се възхищавам, също както и всички монаси на връх Хиеи. Опитах се малко да я насърча. — Изплакна чашата в един съд с вода, предложи я на Матахачи и додаде: — Е, да пийнем заедно и да отмием нашата стара вражда. Няма защо да се тревожите заради Мусаши, след като до вас е Сасаки Коджиро.

Матахачи отказа да вземе чашата.

— Защо не пиете?

— Не мога. Трябва да вървя.

Щом понечи да се изправи, Коджиро го хвана здраво за китката и нареди:

— Сядайте!

— Но Мусаши ме чака.

— Не се вмагарявайте! Ако нападнете Мусаши сам, той на часа ще ви убие.

— Нищо не сте разбрал! Той обеща да ми помогне. Отивам с него в Едо, за да започна живота си наново.

— Ще рече, че разчитате на човек като Мусаши ли?

— О, знам, много хора казват, че бил негодник. Но това е, понеже майка ми навсякъде го клевети. Тя обаче грешеше — през цялото време. Сега, след като говорих с него, съм по-сигурен в това от кога да било. Той ми е приятел и аз ще се уча от него, за да мога също да направя нещо от себе си. Дори ако и да е малко късно за това.

Коджиро се заля от смях и плесна с длан по рогозката.

— Как може да сте толкова простодушен? Майка ви ми каза, че сте необикновено наивен, обаче да ви подлъже…

— Това не е истина! Мусаши е…

— Само мълчете! Чуйте ме. На първо място, как сте могъл да измените на своята собствена майка, като идете на страната на врага й? Та това е безчовечност. Дори аз, който съм й съвсем чужд, така се трогнах от тази храбра старица, че се зарекох да й окажа цялата подкрепа, на която съм способен.

— Не ме е грижа какво мислите. Ще се срещна с Мусаши и не се опитвайте да ме спрете. Ти, момиче, донеси ми кимоното! Трябва вече да е изсъхнало.

Коджиро вдигна пияния си поглед и нареди:

— Не го пипай, докато не съм ти казал аз. Сега вижте какво, Матахачи — щом възнамерявате да тръгнете с Мусаши, трябва поне първо да говорите с майка си.

— Аз отивам в Едо с Мусаши. Ако там успея да направя нещо от себе си, с това целият въпрос ще се разреши.

— Това ми звучи, все едно го е казал Мусаши. Всъщност, обзалагам се, че тези думи сте чул от него. Както и да е, почакайте до утре и аз ще дойда с вас да потърсим майка ви. Преди да направите каквото и да е, трябва да чуете мнението й. Между това дайте да се позабавляваме. Харесва ви или не, ще трябва да останете тук и да пиете заедно с мен.

И тъй като това бе дом за разврат, а Коджиро си плащаше, всички жени застанаха на негова страна. Матахачи нямаше скоро да получи своето кимоно; след няколко питиета той и престана да си го иска.

Трезвен, Матахачи с нищо не застрашаваше Коджиро. Щом си пийна, стана донякъде заплаха. Преди денят да е почнал да гасне, той вече показваше на всички колко много може да изпие, искаше още, говореше какви ли не неуместни неща и вадеше на показ всичко, от което е недоволен, накратко — стана съвсем досаден. Докато се катурне от препиване, се зазори, а дойде на себе си едва по пладне.

Заради дъжда предния следобед слънцето изглеждаше дори по-ярко. Думите на Мусаши още отекваха в главата на Матахачи и на него му се прииска да повърне всяка капка, която бе изпил. За щастие Коджиро още спеше в една от другите стаи. Матахачи се промъкна на долния етаж, накара жените да му дадат кимоното и бегом се понесе към Сета.

Червеникаво мътната вода под моста бе щедро обсипана с окапал черешов цвят от Ишиямадера. Бурята бе накъсала дивите лози и пръснала навсякъде жълти цветове.

След продължително търсене Матахачи попита в чайната, където му казаха, че мъжът с кравата чакал, докато заведението затворило за през нощта, след което отишъл в някаква странноприемница. На сутринта се върнал, но като не намерил приятеля си, оставил вързана за клона на една върба бележка за него.

Бележката, прилична на голямо бяло насекомо, гласеше:

Прощавай, че не мога да чакам повече. Настигни ме по пътя. Ще се оглеждам за теб.

Матахачи доста избърза по главния път Накасендо, който водеше през Кисо за Едо, но когато стигна в Кусацу, още не бе намерил Мусаши. След като мина през Хиконе и Ториимото, той взе да подозира, че се е разминал пътьом с него, а щом стигна прохода Сурибачи, половин ден остана да чака там, като през цялото време не сваляше очи от пътя.

Трябваше да излезе на пътя за Мино, за да си припомни думите на Коджиро.

„Да не би в крайна сметка да ме е излъгал?, запита се. Да не би Мусаши пък наистина не е имал намерение да дойде с мен?“

След като много пъти се връща по същия път и претърсва страничните отклонения, той най-сетне зърна Мусаши точно преди град Накацугава. Първо се въодушеви, но после, щом приближи достатъчно, за да види, че на кравата седи Оцу, ревността го завладя мигновено и изцяло.

— Какъв глупак съм бил — изръмжа, — още откакто това копеле ме придума да тръгна за Секигахара, та чак досега! Е, не може вечно да ме тъпче така. Някак ще му се отплатя за всичко — и то скоро!

Мъжкият и женският водопад

— Ух, ама жега! — възкликна Джотаро. — Никога преди не съм се потил така по планински път. Къде сме сега?

— Близо до прохода Магоме — каза Мусаши. — Това, казват, била най-тежката част от пътя.

— Е, това не знам, но вече съвсем ми дотегна. Ще се радвам, като стигнем Едо. Там има толкова много хора — нали така, Оцу?

— Има, обаче аз не бързам да стигна там. По-обичам да си прекарвам времето в пътуване по пуст път като този.

— Това е, понеже яздиш. Ако ходеше, щеше да мислиш по-иначе. Виж! Там има водопад.

— Хайде да си починем — предложи Мусаши.

Тримата тръгнаха встрани по една тясна пътечка. Цялата земя наоколо бе покрита с диви цветя, още влажни от утринната роса. Стигнаха до някаква изоставена хижа върху една канара с изглед към водопада и се спряха. Джотаро помогна на Оцу да слезе от кравата и после върза добичето за едно дърво.

— Мусаши, виж — обади се Оцу.

Сочеше една табела с надпис: „Меото но Таки“. Лесно беше да се разбере защо името е такова — „Мъжкият и женският водопад“, — тъй като скалите разделяха падащата вода на две части, от които по-голямата изглеждаше много мъжествено, а другата — тънка и нежна.

Буйният вир и бързеите под него вдъхнаха на Джотаро нов прилив на жизненост. Понесе се с подскоци, сякаш танцуваше, надолу по стръмния бряг и възбудено извика:

— Тук има риба!

След няколко минути добави:

— Мога да ги ловя! Хвърлих камък и една обърна корема.

Не след дълго гласът му, едва чут от рева на водопада, отекна откъм друга страна.

В сянката на малката хижа Мусаши и Оцу останаха да седят сред безбройните дъгички, образувани от светещото през мократа трева слънце.

— Имаш ли представа къде отиде това момче? — попита тя и добави: — Направо е невъзможно да се оправи човек с него.

— Така ли мислиш? На неговата възраст с мен беше по-лошо. При Матахачи пък беше точно обратното — много добре се държеше. Питам се къде ли е той. Тревожи ме далеч повече от Джотаро.

— Радвам се, че не е тук. Ако беше, трябваше да се скрия.

— Защо? Смятам, че ако му обясним, ще разбере.

— Съмнявам се. Те с майка му не са като другите хора.

— Оцу, ти сигурна ли си, че не искаш да промениш решението си?

— За какво?

— Искам да кажа, не би ли могла да решиш, че всъщност искаш да се омъжиш за Матахачи?

От изненада лицето й силно потрепна.

— Определено не! — възкликна тя възмутено.

Клепачите на Оцу станаха орхидеено розови и тя покри лицето си с ръце, но лекото треперене на бялата й якичка сякаш почти гласно заявяваше: „Аз съм твоя и на никой друг!“

Съжалил за думите си, Мусаши обърна поглед към нея. Вече от няколко дни наблюдаваше как светлината пада по тялото й — нощем това бе трепкащото сияние на лампата, денем — топлите лъчи на слънцето. Щом видеше по нейната кожа да блести пот, се сещаше за лотосов цвят. Разделен от нейната постеля само от тънък параван, вдишваше лекото ухание на черните й кичури. Сега ревът на водата се сля с туптенето на сърцето му и той усети как го обзема властно желание.

Внезапно стана и се премести на едно слънчево място, където зимната трева още бе висока, после тежко седна и въздъхна.

Оцу дойде и коленичи до него, обгърна с ръце коленете му и изви врат, за да погледне нагоре към неговото мълчаливо, уплашено лице.

— Какво има? — попита тя. — Да не съм казала нещо, което да те е ядосало? Прости ми. Съжалявам.

Колкото по-напрегнат ставаше той — и колкото по-суров ставаше погледът в очите му — толкова по-силно се притискаше тя до него. После изведнъж го прегърна. Уханието й и топлината на нейното тяло го завладяха.

— Оцу! — извика без да мисли, като я хвана в своите мускулести ръце и я събори назад върху тревата.

Грубостта на прегръдката остави Оцу без дъх. Тя се измъкна навън и се сви до него.

— Не бива! Не бива да правиш това! — изпищя дрезгаво. — Как може? Най-вече пък ти…

Гласът й се пресече от ридания.

С внезапно охладена от болката и ужаса в очите й пареща страст, Мусаши с потрес дойде на себе си.

— Защо? — извика. — Защо?

Обзет от срам и яд, сам бе готов да заплаче.

После тя изчезна, оставяйки след себе си само една кесийка, откъснала се от кимоното й. Мусаши впери празен поглед в нея, изпъшка, после извърна лице към земята и остави сълзите на болка и разочарование да потекат в сухата трева.

Струваше му се, че тя го е превърнала в глупак — измамила, надвила, мъчила го е и го е посрамила. Нима думите й — устните, очите, тялото — не го зовяха? Нима не стори всичко, за да запали огън в сърцето му, а когато пламъците се надигнаха — побягна ужасена?

Някаква нелепа логика го караше да мисли, че всичките му усилия за усъвършенстване сега са пропаднали, че всичките му стремежи и лишения напълно са загубили смисъл. Със заровено в тревата лице си каза, че не е сторил нищо лошо, но съвестта му не се успокои.

Какво значи за едно момиче девствеността, пазена само през един кратък откъслек от живота й, колко скъпа и ценна е за нея тя, бе въпрос, който никога не беше минавал през неговия ум.

Но щом вдъхна мириса на пръстта, той постепенно си върна самообладанието. Когато накрая с труд стана на крака, буйният огън бе изчезнал от погледа му и по лицето му нямаше страст. Стъпка кесийката под нозете си и остана да се взира напрегнато в земята, заслушан сякаш в гласа на планината. Тежките му черни вежди бяха сбърчени също като в мига, когато се хвърли в битката под големия бор.

Слънцето се скри зад облак и остър крясък на птица проряза въздуха.

С трепкащо като на лястовица сърце, Оцу наблюдаваше иззад една бреза Мусашевите терзания. Като разбра колко дълбоко го е наранила, тя сега закопня да го има отново до себе си, но колкото и да й се искаше да изтича при него и да замоли за прошка, тялото не желаеше да я послуша. За първи път осъзна, че човекът, комуто е отдала сърцето си, не е живото въплъщение на мъжка добродетелност, каквото си го беше представяла. Пред откритието на животинското, на плътта, кръвта и страстта, очите й се замъглиха от тъга и страх.

Отначало понечи да побегне, но след двадесетина крачки любовта й я задържа и спря. Сега, малко по-спокойна, тя започна да си въобразява, че плътското желание на Мусаши е различно от онова на другите мъже. Повече от всичко на света й се искаше да се извини и да го увери, че не храни лоши чувства заради онова, което е направил.

„Още е ядосан, помисли си с уплаха, щом изведнъж осъзна, че той вече не е пред погледа й. О, какво ще правя?“

Разтревожена се върна при малката хижа, но там бяха само студената бяла мъгла и тътенът на водата, който сякаш люлееше дърветата и караше всичко около нея да трепери.

— Оцу! Стана нещо ужасно! Мусаши се хвърли във водата!

Тревожният вик на Джотаро дойде от едно високо място над вира, само миг преди той да се улови за една дива лоза и като маймунка да почне да се спуска от клон на клон надолу.

Макар да не чу точно думите му, Оцу долови напрежението в гласа. Тя стреснато вдигна глава и припряно заслиза по стръмната пътека, като се плъзгаше по мъха и после се ловеше за камъните, за да се задържи на крака.

Фигурата, която едва се виждаше през пръските и мъглата, наподобяваше скала, но всъщност бе голото тяло на Мусаши. Със сключени отпред ръце и приведена глава, той почти се губеше под високата петдесет лакти струя, която се изливаше отгоре му.

По средата на пътя по-долу Оцу спря и ужасена се загледа. От другата страна на реката също така поразен стоеше Джотаро.

— Сенсей! — извика той.

— Мусаши!

Виковете така и не стигнаха до ушите на Мусаши. Струваше му се, че хиляди сребърни змейове са впили зъби в главата и раменете му и очите на хиляди водни демони се пръскат сега около него. Застрашителни въртопи го теглеха за нозете, готови да го повлекат към смъртта. Едно погрешно вдишване, един неравен удар на сърцето — и петите му щяха да загубят своята несигурна опора върху покритото с водорасли дъно, а тялото му щеше да бъде отнесено от бясно течение, което нямаше да го върне никога. Дробовете и сърцето му като че щяха да се пръснат под невъобразимата тежест, която се стоварваше върху им — цялата тежест на планината Магоме.

Страстта му към Оцу умираше бавно — толкова дълбоко се коренеше в онзи буен нрав, без който той никога не би тръгнал за Секигахара и не би постигнал никой от изключителните си подвизи. Същинската опасност обаче се криеше в това, че пред нея в един миг всичките му години на учение се оказаха безполезни и той отново слезе до див, безразсъден звяр. А срещу враг като този, безформен и потаен, сабята бе напълно безсилна. Смаян, объркан, съзнаващ опустошителното поражение, което претърпя, Мусаши се молеше бушуващата вода да му върне търсеното самообладание.

— Сенсей! Сенсей! — Виковете на Джотаро се бяха превърнали в плачливо стенание. — Не бива да умирате! Моля ви, недейте умира!

Момчето също бе сключило ръце пред гърдите си и лицето му се бе сгърчило, като че и то понася тежестта, ударите, болката, студа от водата.

Джотаро хвърли поглед отвъд реката и изведнъж усети как се вцепенява.

Не можеше да разбере това, което прави Мусаши — явно се готви да остане под струята, докато умре — но сега Оцу… Къде е тя? Сигурен бе, че се хвърли долу в реката, право срещу смъртта си.

После, през шума на водата, чу гласа на Мусаши. Думите не се различаваха. Помисли си, че може да е някоя сутра, но после… може би бяха яростни самообвинения.

Гласът бе пълен със сила и живот. Широките рамене и мускулестото тяло на Мусаши излъчваха младост и енергия, сякаш душата му се е пречистила и сега е готова да започне живота си наново.

На Джотаро започна да му се струва, че каквото и да е било не наред, то вече е отминало. Светлината на вечерното слънце образува дъга над водопада.

— Оцу! — извика.

Смееше да се надява, че тя изчезна от канарата, просто защото е решила, че Мусаши вече не е в опасност. „Щом Оцу е уверена, че всичко с него е наред, помисли си, значи аз няма за какво да се тревожа. Тя го познава по-добре от мен, чак до дъното на сърцето.“

С леки подскоци Джотаро слезе до реката, намери едно тясно място, мина оттам и се изкатери по другата страна. Като се приближи мълчаливо, видя, че Оцу е вътре в хижата и свита на пода, притиска към гърдите си кимоното и сабите на Мусаши.

Джотаро усети, че сълзите, които тя не правеше опит да скрие, са някак необикновени. Без всъщност да разбира какво е станало, той почувства, че то дълбоко засяга Оцу. След няколко мига тихо се измъкна навън, където кравата се бе излегнала в белезникавата трева, и се просна до нея.

— Ако вървим така, никога няма да стигнем в Едо — каза.

Отвличането

Отвъд прохода снегът по връх Кома лъщеше като отблясъци от върховете на копия, а по връх Онтаке, който се виждаше през леко почервенелите пъпки по дърветата, бяха останали само разкъсани преспи. Бледата зеленина, предвестяваща настъпващата пролет, сякаш озаряваше пътя и нивите.

Оцу бе унесена в мечти. Джотаро й приличаше на млад стрък — жилав и упорит. Много трудно щеше да е на някой да го стъпче, да задържи дълго време никненето му. Напоследък растеше бързо. Понякога й се струваше, че зърва вече мъжа, в който един ден той ще се превърне.

Границата между вироглавост и наглост обаче е тънка и макар да се съобразяваше с необичайното възпитание на момчето, Оцу все повече и повече почваше да се стряска от Джотаровото държание. Настояванията му, особено за храна, просто нямаха край. Всеки път щом стигнеха до магазин, където се продават неща за ядене, той се заковаваше на място и не пожелаваше да се помръдне, докато тя не му вземе нещо.

„Това му е за последен път“, зарече се тя, след като в Сухара купи оризови ядки. Преди обаче да се вървели и четвърт час, ядките вече ги нямаше и Джотаро почна да твърди, че е полумъртъв от глад. Следващата криза едва бе предотвратена, след като спряха рано-рано да обядват в някаква чайна при Недзаме; докато минат още един проход, момчето пак изнемогваше.

— Виж, Оцу! В оня магазин има сушени сливи. Дали да не си вземем малко — само така за из път?

Оцу се престори, че не го чува и продължи да язди.

Щом стигнаха Фукушима в областта Шинано — място, прочуто с разнообразието и изобилието на хранителните си стоки — беше посред следобеда, горе-долу по времето, когато бяха навикнали да похапват.

— Нека да починем малко — простена Джотаро. — Моля ти се.

Тя не му обърна внимание.

— Хайде, Оцу! Я да си купим от тези оризови питки, оваляни в соево брашно. Тукашните са много известни. Ти не искаш ли?

Тъй като сега той държеше въжето на кравата, Оцу реши, че ще бъде трудно да подминат магазина.

— Ти не се ли наяде? — попита тя раздразнено.

Като че тайно се бе наговорила с Джотаро, кравата спря и захвана да си пощипва трева покрай пътя.

— Добре! — тросна се Оцу. — Ако ще се държиш така, аз ще избързам и ще кажа на Мусаши.

Щом направи движение, сякаш се кани да слиза, Джотаро, който твърде добре знаеше, че тя няма да изпълни заплахата си, избухна в смях.

След като уловката й не успя, Оцу примирена слезе от кравата и двамата заедно влязоха под открития навес пред магазина. Джотаро подвикна да им донесат две порции и излезе да върже кравата.

Когато се върна, Оцу каза:

— Не трябваше да поръчваш за мен. Не съм гладна.

— Не искаш ли нищо да ядеш?

— Не. Хората, които ядат твърде много, оглупяват и стават като прасета.

— Е, значи явно ще трябва да изям и твоите.

— Ти нямаш срам!

Устата на Джотаро беше прекалено пълна, за да може да чува с ушите. След малко обаче той спря да яде, колкото да премести дървената сабя на гърба си, където нямаше да пречи на мърдането на ребрата му. Отново почна да се храни, но неочаквано набута последната оризова питка в устата си и се втурна към изхода.

— Вече свърши ли? — извика след него Оцу.

Остави пари на масата и тръгна след него, но той се върна и грубо я избута обратно вътре.

— Чакай! — каза възбудено. — Тъкмо видях Матахачи.

— Не може да бъде — Оцу пребледня. — Че какво ще прави той тук?

— Представа нямам. Ти не го ли видя? Имаше сламена шапка и гледаше право към нас.

— Не ти вярвам.

— Да не искаш да ти го доведа тук вътре и да ти докажа?

— Това няма да го направиш!

— Ох, не се безпокой. Стане ли нещо, ще ида да повикам Мусаши.

Сърцето на Оцу лудо биеше, но като се сети, че колкото по-дълго останат тук, толкова по-напред ще е отишъл Мусаши, тя пак яхна кравата.

Докато потегляха, Джотаро отбеляза:

— Не ми го побира умът. Преди да стигнем онзи водопад при Магоме, бяхме повече от приятели. Оттогава Мусаши надали е обелил и дума, а и ти нищо не си говорила с него. Какво е станало?

Щом тя не каза нищо, продължи:

— Защо тръгна по-напред от нас? Защо сега спим в различни стаи? Да не сте се скарали или нещо такова?

Оцу не се реши да му даде откровен отговор, тъй като дори и за себе си не бе успяла да намери такъв. Дали всички мъже се отнасят към жените така, както Мусаши с нея и открито им налагат любовта си? И защо тя го отблъсна така рязко? Сега нейното стъписване и объркване бяха в известен смисъл по-тежки от болестта, от която едва наскоро се възстанови. Любовният извор, носил й години наред такава утеха, сега изведнъж се превърна в бушуващ водопад.

Споменът за другия водопад отекваше в ушите й, заедно с нейния стреснат вик и ядосаното възражение на Мусаши.

Можеше да се пита дали вечно ще продължават така и никога няма да се разберат, но това, че дори сега върви по петите му и се опитва да не го изпуска от поглед, поразяваше даже самата нея като необяснимо. Макар от неудобство да се държаха на разстояние и рядко да разговаряха, Мусаши не даваше признак, че ще наруши своето обещание да отиде заедно с нея в Едо.

При Кодзенджи свиха по друг път. На върха на първия хълм имаше пост. Оцу бе чувала, че от битката при Секигахара насетне правителствени чиновници правели особено старателна проверка на пътниците, особено на жените. Препоръчителното писмо на господаря Карасумару обаче действаше като вълшебно заклинание и те минаха без всякакви трудности.

Щом стигнаха последната чайна от задната страна на преградата, Джотаро попита:

— Оцу, какво значи „Фуген“?

— „Фуген“ ли?

— Да. Там по-назад, пред чайната, някакъв монах те посочи и каза, че си приличала на Фуген върху кравата. Какво ще рече това?

— Сигурно е говорил за бодхисатвата Фуген.

— Това е бодхисатва, дето язди слон, нали? В такъв случай аз трябва да съм бодхисатвата Монджу. Те винаги вървят заедно.

— Много лаком Монджу си ти, трябва да ти кажа.

— Бива ме колкото за такава ревлива Фуген като теб.

— О, така ли ми говориш?!

— А защо Фуген и Монджу все са заедно? Нали не са мъж и жена.

Нарочно или не, Джотаро пак се връщаше към старата тема. Слушала много за това, докато живееше в Шиподжи, Оцу можеше да му отговори доста подробно, но отвърна само:

— Монджу олицетворява мъдростта, а Фуген — богоугодните дела.

— Спрете!

Гласът беше на Матахачи и дойде иззад тях.

„Страхливец такъв!“, помисли си Оцу и й прилоша от отвращение. Извърна се и студено го изгледа.

Матахачи дръзко отвърна на погледа й, но чувствата му бяха по-объркани от всякога. В Накацугава ставаше дума за чиста ревност, но след това той продължи тайно да наблюдава Мусаши и Оцу. Щом забеляза, че вървят разделени, изтълкува това като опит да заблудят околните и си представи как докато са сами, помежду им стават всякакви възмутителни работи.

— Слизай! — нареди той.

Загубила дар слово, Оцу впери очи в главата на кравата. Чувствата й към него веднъж завинаги бяха преминали в омраза и презрение.

— Хайде, жено, слизай!

Макар да гореше от възмущение, тя хладно отвърна:

— Защо? С теб нямам работа.

— Тъй ли? — изръмжа Матахачи заплашително, като я хвана за ръкава. — Ти може да нямаш работа с мен, но аз с тебе имам. Слизай!

Джотаро пусна въжето и извика:

— Остави я на мира! Щом не иска да слезе, да не е длъжна?

Протегна ръце право напред и блъсна Матахачи в гърдите.

— Какво си мислиш, че правиш, копеленце такова? — Загубил за миг опора, Матахачи намести крака в сандалите си и заплашително повдигна рамене. — Стори ми се, че съм ти виждал грозното лице някъде. Ти си онзи уличник от пивницата в Китано.

— Да, и сега знам защо там препивахте до оглупяване. Живеехте с някаква стара кучка и не ви стискаше да й се опънете за нищо. Не е ли точно така?

Джотаро не би могъл да намери по-болезнено за Матахачи място.

— Сополанко такъв!

Матахачи понечи да го улови за яката, но Джотаро приклекна и излезе от другата страна на кравата.

— И ако съм сополанко, то вие тогава какъв сте? Сополивец! Да ви е страх от жена!

Матахачи бързо се метна покрай кравата, но Джотаро пак се мушна под корема на добичето и излезе от другата страна. Това се повтори три или четири пъти, преди Матахачи най-сетне да успее да се вкопчи в яката на момчето.

— Е, сега само го повтори още веднъж.

— Сополивец! От жена го е страх!

Дървената сабя на Джотаро беше изтеглена едва наполовина, когато Матахачи го улови здраво и го прати доста встрани от пътя в някакъв бамбуков храсталак. Момчето се приземи по гръб в едно поточе, зашеметено и едва на себе си.

Докато се съвземе достатъчно, че да успее да пропълзи като змиорка обратно до пътя, беше вече твърде късно. Кравата тежко тупкаше в прахта, Оцу още стоеше на гърба й, а Матахачи тичаше напред с въжето в ръка.

— Копеле! — простена Джотаро, уязвен от собствената си безпомощност.

Премного зашеметен, за да се изправи на крака, той остана да лежи, като кълнеше и проклинаше.

На един хълм, около четвърт час по-напред, Мусаши бе спрял да почине и нехайно се питаше дали облаците се движат или, както му се струва, постоянно висят между връх Кома и широките поли под него.

Стресна се, сякаш от някакво безсловесно предупреждение, разтърси рамене и се изпъчи.

Умът му всъщност беше зает с Оцу и колкото повече мислеше за нея, толкова по се ядосваше. И срамът, и негодуванието му бяха отнесени в завихрения въртоп под водопада, но с течение на дните съмненията упорито се връщаха. Дали не беше грешно да й се разкрива така? Защо тя го отблъсна и побягна от него, сякаш го е презряла?

— Да я оставя ли сега? — каза си той на глас.

Разбираше обаче, че само заблуждава сам себе си. Казал й беше, че щом стигнат в Едо, тя може да учи това, което е най-добро за нея, докато той ще следва своя си път. В това се съдържаше едно обещание за по-далечно бъдеще. Тръгна от Киото заедно с нея. Отговорен е да остане с нея и сега.

„Какво ще стане с мен? Щом се съберем, какво ще стане с моята сабя?“ Вдигна поглед към планината и прехапа език, засрамен от своята дребнавост. Видът на големия връх го смири.

Зачуди се какво ли бави Джотаро и Оцу и се изправи. Можеше да види гората на четвърт час път назад, но хора нямаше.

„Да не са ги задържали на поста?“

Слънцето скоро щеше да залезе; трябваше отдавна да са го настигнали.

Изведнъж изпита тревога. Трябва нещо да е станало. Преди още да се е осъзнал, вече се носеше надолу по хълма така бързо, че добичетата в полето се разбягаха във всички посоки.

Боецът от Кисо

Мусаши не бе пробягал много път, когато някакъв пътник му подвикна:

— Хей, вие не бяхте ли по-рано с една млада жена и едно момче?

Той рязко се спря.

— Да — каза със свито сърце. — Да не ги е сполетяло нещо лошо?

Той явно бе единственият, който не беше чул историята, бързо станала достояние на всички покрай пътя. Някакъв млад мъж се приближил до момичето и… го отвлякъл. Видели го били да шиба кравата и… да я подкарва по някакъв страничен път близо до поста. Пътникът едва свърши с преразказа на чутото и Мусаши вече бе тръгнал.

Макар да се носеше с цялата си бързина, все пак му отне половин час, докато стигне до поста, който затваряше в шест часа. От двете му страни имаше чайни. С доста тревожен вид Мусаши се приближи до някакъв старец, който събираше на куп столчетата пред заведението си.

— Какво е станало, господине? Да не сте забравил нещо?

— Не. Търся една млада жена и едно момче, които преди няколко часа са минали оттук.

— Да не е онова момиче, което приличаше на Фуген върху кравата?

— Точно тя е! — отвърна без да се замисли Мусаши. — Казаха ми, че някакъв ронин я повел нанякъде. Знаете ли в коя посока са тръгнали?

— Аз самият не съм видял всъщност какво е станало, но чух, че бил свърнал от главния път при могилата със заровените глави. Оттам ще трябва да излязат на пътя за Нобу.

Мусаши за нищо на света не би могъл да предположи, че някой ще отвлече Оцу, нито пък можеше да си представи защо. Името на Матахачи изобщо не мина през ума му. Представяше си, че трябва да е някой негодник ронин, като онези, които срещна на времето в Нара. Или пък някой от разбойниците, за които се говореше, че се скитат в горите наоколо. Надяваше се само да е дребен злосторник, а не някой от главорезите, които си изкарваха хляба с отвличане и продажба на жени и за които се знаеше, че понякога стават много жестоки.

Завтече се все по-напред и по-напред, в търсене на езерото Нобу. След като слънцето се скри, вече не можеше да вижда и на лакът пред себе си, макар звездите горе ярко да светеха. Пътят тръгна нагоре. Мусаши предположи, че навлиза в полите на връх Кома.

Като не видя нищо, което да прилича на езеро и се уплаши, че може да е по грешен път, той спря и се огледа. В широкото море от мрак успя да различи една самотна селска къща, няколко дървета и тъмно надвиснала над тях — планината.

Щом се приближи, видя, че къщата е голяма и със здрав градеж, макар по сламения покрив да бе поникнал мъх, а самата слама да гниеше. Вън нещо светеше — дали факел или огън, Мусаши не можа да разпознае, — а близо до кухнята стоеше една петниста крава. Сигурен бе, че това е животното, което Оцу яздеше.

Приближи се крадешком, като се придържаше в сянката. Щом бе достатъчно близо, за да види какво има в кухнята, откъм един навес от другата страна на няколко купи сено и дърва за горене до него стигна мъжки глас.

— Остави работата, майко — казваше мъжът. — Все се оплакваш, че са ти зле очите, обаче продължаваш да работиш по тъмно.

В стаята с огнище до кухнята имаше запален огън и на Мусаши се стори, че дочува потракване на чекрък. След миг-два шумът спря и той чу някой да се движи из стаята.

Мъжът излезе от навеса и затвори вратата след себе си.

— Веднага като си измия краката и влизам — каза той. — Ти може направо да слагаш вечерята.

Остави сандалите си на един камък до потока, който течеше зад кухнята. Щом седна и размърда нозе във водата, кравата сложи глава близо до рамото му. Той я потърка по носа.

— Майко — извика, — ела тук за малко. Днес намерих нещо. И какво мислиш е?… Крава, и при това много хубава.

Мусаши тихо се промъкна до предната врата на дома. Сви се на един камък пред прозореца и надзърна в, както се оказа, стаята с огнището. Първият предмет, който видя, бе някакво копие, закачено на една черна решетка в горния край на стената. Оръжието бе хубаво, излъскано и явно радващо се на добри грижи. По кожата на калъфа му мътно проблясваха парченца злато. Мусаши не знаеше как да разбира това — такива вещи обикновено не се намираха в селски къщи. На земеделците бе забранено да имат оръжия, дори ако можеха да ги купят.

Мъжът изникна за миг под светлината на огъня отвън. От един поглед Мусаши позна, че това не е обикновен селянин. Очите му бяха твърде ярки, твърде живи. Носеше дълго до коленете работно кимоно и опръскани с кал тесни гамаши. Лицето му беше обло, а гъстата му коса бе вързана отзад с намотана два-три пъти слама. Макар да бе нисък — не повече от пет лакти и шест пръста — гърдите му бяха широки, а тялото — добре сложено. Вървеше с твърди, решителни крачки.

От прозореца почна да излиза дим. Мусаши вдигна ръкав, за да покрие лицето си, но бе много късно — гърдите му целите се напълниха с пушек и той не успя да сдържи кашлицата си.

— Кой е там? — извика старицата от кухнята. Влезе в стаята с огнището и каза: — Ти затвори ли навеса, Гоносуке? Тук май се навърта някакъв крадец на ечемик. Чух го как изкашля.

Мусаши се измъкна изпод прозореца и се скри между дърветата.

— Къде? — викна Гоносуке, като с бързи крачки излезе иззад къщата.

Старицата се появи на прозорчето.

— Трябва точно тук някъде да е. Чух му кашлицата.

— Сигурна ли си, че не ти се е счуло?

— Нищо ми няма на слуха. И съм сигурна, че видях лице на прозореца. Трябва да се е задавил от пушека на огнището.

Бавно и подозрително Гоносуке направи петдесетина крачки напред, като внимателно се оглеждаше надясно и наляво, все едно е страж, който охранява някоя крепост.

— Може и да си права — каза. — Струва ми се, усещам миризма на човек.

Като се водеше по вида на Гоносуке, Мусаши реши да изчака. Нещо в стойката на този мъж му каза, че ще е най-добре да бъде предпазлив. Гоносуке изглежда леко се бе привел от кръста нагоре. Отначало Мусаши не можа да различи що за оръжие носи, но щом се обърна, видя, че зад гърба му има дълъг четири лакти прът. Това не бе обикновена пръчка, беше излъскана — явно от дълга употреба — и се бе превърнала сякаш в част от тялото на мъжа. У Мусаши не остана и съмнение, че този човек ден и нощ живее с това оръжие и много точно знае как да си послужи с него.

Показа се и извика:

— Ти… който и да си! Дошъл съм да търся моите спътници!

Гоносуке го изгледа мълчаливо и настървено.

— Върни ми жената и момчето, които си отвлякъл на пътя. Ако са невредими, ще оставим всичко така. Ако обаче са ранени, загазваш.

В околността снегът се топеше и от това ветрецът бе леко мразовит, което някак си направи тишината още по-напрегната.

— Върни ми ги. Веднага!

Гласът на Мусаши беше по-пронизителен от вятъра.

Гоносуке бе хванал тоягата си с, както го наричаха, обратен захват. С настръхнала като на таралеж коса той се изпъна в цял ръст и извика:

— Конско лайно такова! Кого обвиняваш, че бил отвлякъл някой?

— Теб! Трябва да си видял, че жената и момчето са беззащитни, затова си ги отвлякъл и си ги докарал тук. Изведи ги!

Тоягата се понесе встрани от Гоносуке с такова бързо движение, че Мусаши не успя да види къде свършва ръката на мъжа и откъде започва оръжието.

Той отскочи настрана.

— Не прави нищо, заради което да съжалиш — предупреди и после отстъпи на няколко крачки.

— Ти за кого се мислиш, копеле откачено?

В същия миг, в който каза това, Гоносуке отново премина в действие, решен да не дава на Мусаши и миг отдих. Щом последният се отмести на десет крачки, той едновременно се придвижи на същото разстояние.

На два пъти Мусаши понечи да премести десницата си върху дръжката на сабята, но и двата пъти се спря. В мига, в който хване оръжието, лакътят му щеше да стане прицел за тоягата. Видя бързината на Гоносуке и знаеше, че няма да има време да изтегли острието. Разбра също, че ако си позволи да подцени своя набит противник, ще си навлече неприятности. А ако не запази спокойствие, дори едно поемане на дъх може да го изложи на опасност.

Още изчакваше да прецени врага си, който точно сега бе разтворил ръце и нозе в образцова стойка от вида „нерушимо съвършенство“. Мусаши вече започваше да долавя, че този селянин надминава в своите умения кой да е от майсторите на сабята, с които досега се бе срещал, а и погледът в очите на Гоносуке сочеше, че навярно е овладял Пътя, към който Мусаши постоянно се стремеше.

Имаше обаче малко време за такива размисли. Ударите следваха един подир друг, почти на всяка секунда, успоредно с редуващите се от устата на Гоносуке проклятия. Понякога с две ръце, понякога само с една, той с безупречно умение прилагаше удара над главата, страничния удар, удара напред и нагоре. Сабята, която има ясно разделени острие и дръжка, може да нанася удари само от едната страна, докато и двата края на тоягата са смъртоносни. Гоносуке си служеше с тоягата със същата лекота, с която сладкарят премята тестото — тя ставаше ту дълга, ту къса, ту невидима, идваше ту отвисоко, ту от ниско — като че отвсякъде едновременно.

От прозореца старата жена предупреждаваше сина си да внимава.

— Гоносуке! Този не прилича на обикновен самурай!

Изглеждаше, че участва в битката със същото усилие като него.

— Не се бой!

Съзнанието, че тя го гледа, явно още повече повдигна бойния дух на Гоносуке.

Тъкмо тогава Мусаши приклекна, за да избегне един удар по рамото и в същия миг се вмъкна точно до Гоносуке, при което го хвана за китката. В следващата минута селянинът бе проснат по гръб и мяташе нозе срещу звездите.

— Чакайте! — извика майката, която от вълнение счупи дървената решетка на прозореца.

Косата й бе цялата изправена; изглеждаше поразена от това, че вижда своя син повален.

Дивият вид на лицето й спря Мусаши от следващата очаквана крачка, която би била да изтегли бързо сабята си и с нея да довърши Гоносуке.

— Добре, ще почакам — извика той, като възседна гърдите на Гоносуке и го прикова така към земята.

Този храбро се бореше да се освободи. Краката му, над които Мусаши нямаше власт, изритаха във въздуха и после тупнаха на земята, докато той изви гръбнак нагоре. Мусаши успяваше да го задържи само по този начин.

Като крещеше проклятия, майката се спусна през кухненската врата навън.

— Я се виж! Как се набърка в такова положение? — Но после добави: — Не се предавай. Идвам да ти помогна.

След като помоли Мусаши да чака, очакваше тя да падне на колене и да почне да го умолява да не убива сина й. Един поглед обаче му бе достатъчен да разбере, че това е било печална грешка. Старицата сега държеше изваденото от калъфа копие зад себе си, но Мусаши успя да зърне отблясъка от острието. Усети също как очите й се впиват в гърба му.

— Мръсен ронин! — извика тя. — Подли хватки ще прилагаш, а? Да не ни смяташ за нищо повече от тъпи селяни?

Заради гърченето на Гоносуке Мусаши не можеше да се извърне да отбие нападението отзад. Противникът му се опитваше да го докара в положение, което да е удобно за майката.

— Не се бой, майко! — обади се той. — Аз ще се справя. Не се приближавай много.

— Стой спокойно — предупреди го тя. — Не бива да губиш от такива като този. Помни предците си! Какво е станало с кръвта, която си наследил от великия Какумьо? Той се е бил рамо до рамо с пълководеца на Кисо.

— Не ще я забравя! — извика Гоносуке.

Едва думите бяха излезли от устата му и той успя да надигне глава и да впие зъби в бедрото на Мусаши, като в същото време пусна тоягата и с две ръце удари своя противник. Старата жена избра този момент, за да насочи копието право към гърба на Мусаши.

— Чакайте! — извика той.

Бяха дошли дотам, че нещата изгледа можеха да се разрешат само със смъртта на единия от двамата. Стига да бе напълно сигурен, че ако спечели, може да освободи Оцу и Джотаро, Мусаши щеше да упорства. Сега обаче по-важно от дързостта изглеждаше да поиска прекъсване и да се опита наново да обясни нещата. Обърна се с рамо към старицата и й каза да остави копието.

— Какво да направя, синко?

Гоносуке още бе прикован към земята, обаче също започваше да се замисля. Може би този ронин има някакво основание да смята, че спътниците му са тук. Няма смисъл да залага живота си заради някакво недоразумение.

Веднъж разделили се, им бяха нужни само минути, за да изяснят, че всичко е било една грешка.

Тримата се насочиха към къщата и пламтящия вътре огън. Като коленичи до огнището, майката отбеляза:

— Много опасно стана! И като си помисля, че поначало нямаше причина да се сбивате!

Гоносуке се готвеше да заеме своето място до нея, но тя поклати глава.

— Преди да седнеш — настоя, — заведи самурая да обиколи цялата къща, за да се увери, че приятелите му не са тук. — После се обърна към Мусаши: — Искам внимателно да гледате и да видите сам как стоят нещата.

— Това е добро хрумване — съгласи се Гоносуке. — Елате с мен, господине. Огледайте къщата от горе до долу. Не обичам да ме подозират, че съм отвлякъл някого.

Вече седнал, Мусаши отклони предложението.

— Не е нужно. По това, което ми казахте съм сигурен, че нямате нищо общо с отвличането. Простете, че така ви обвиних.

— Вината е отчасти моя — отвърна с извинение Гоносуке. — Трябваше, преди да се ядосвам, да разбера за какво говорите.

След това Мусаши донякъде колебливо попита за кравата, като обясни, че е сигурен — това е животното, което е наел в Сета.

— Просто я намерих по случайност — отвърна Гоносуке. — Тази вечер бях слязъл при езерото Нобу да ловя с мрежата риба и на връщане видях кравата, затънала с единия крак в калта. Там в ниското е мочурливо. Колкото повече се мъчеше, толкова повече затъваше. Вдигаше страхотен шум и аз я измъкнах. Като разпитах съседите, излезе, че изглежда не е на никого, та реших, че може някой крадец да я е откраднал и после да я е изоставил. Една крава струва в земеделието колкото половин човек, а тази е и млада и още може да се дои. — Гоносуке се засмя. — Един вид реших, че небето може да ме е дарило с кравата, понеже съм беден и не мога нищо да направя за майка си без малко помощ свише. Нямам нищо против да върна добичето на собственика, обаче не знам кой е.

Мусаши забеляза, че Гоносуке разказва всичко с простата искреност на човек, роден и израснал на село.

Майката започна да проявява загриженост към госта.

— Сигурно този ронин се тревожи за приятелите си — отбеляза тя. — Изяжте си вечерята и го заведи да ги потърси. Надявам се само да са някъде близо до езерото. Хълмовете тук не са място за външни хора. Пълни са с разбойници, които ще откраднат какво ли не — коне, зеленчук, всичко! Цялата тази работа ми прилича на тяхно дело.

Ветрецът започваше лек като шепот, после прерастваше в силен повей и накрая почваше да свири през дърветата и да превива по-ниските растения.

През време на едно затишие, което остави само заплашителното мълчание на звездите горе, Гоносуке вдига високо факела си и изчака Мусаши да го настигне.

— Съжалявам — каза той, — но изглежда никой не знае нищо за тях. Оттук до езерото има само още една къща. Зад онази гора там е. Стопанинът през част от времето оре земята, а през останалото ходи на лов. Ако и той не може да ни помогне, няма къде повече да търсим.

— Благодаря ви, че си дадохте всичкия този труд. Вече ходихме в повече от десет къщи, тъй че явно няма много надежда да ги намерим наоколо. Ако не открием в тази последната къща нищо, дайте да се откажем и да се връщаме.

Минаваше полунощ. Мусаши бе очаквал да намерят поне някаква следа от Джотаро, обаче никой не го беше виждал. Описанията, които даваха на Оцу, не предизвикаха друго, освен недоумяващи погледи и дълго селско мълчание.

— Ако се грижите заради ходенето, това за мен не е нищо. Бих могъл да вървя цяла нощ. Жената и момчето слуги ли ви са? Брат? Сестра?

— Те ми са най-близките хора.

На всеки би му се искало да поразпита повече другия, за да му разкаже онзи за себе си, но Гоносуке потъна в мълчание, мина още крачка-две напред и поведе Мусаши по една тясна пътека към езерото Нобу.

Мусаши бе любопитен относно умението на Гоносуке да си служи с тоягата и това как го е придобил, но чувството за благоприличие го задържаше да попита. Макар да се замисли за това, че неговата среща с този човек се дължеше на едно лошо съвпадение — и на собствената му прибързаност — той при все това реши, че е благодарен за нея. Какво нещастие би било да пропусне да види шеметното майсторство на този голям боец!

Гоносуке се спря и каза:

— По-добре почакайте тук. Хората там сигурно са заспали и не ми се иска да ги уплашим. Ще ида сам и ще видя дали мога да науча нещо.

Той посочи към къщата, чийто покрит със слама покрив изглеждаше почти потънал сред дърветата. Шумолене на бамбук придружи тичащите стъпки на Гоносуке. Скоро Мусаши го чу да тропа силно по вратата.

След няколко минути се върна със сведения, които сякаш дадоха на Мусаши първата истинска опора. Нужно му било известно време да накара мъжа и съпругата му да разберат за какво ги пита, но накрая жената му разказала за нещо, което й се случило този следобед.

Малко преди залез-слънце, на връщане у дома от пазар, тя видяла някакво момче да тича към Ябухара. Лицето и ръцете му били целите изкаляни и в обито имал дълга дървена сабя. Когато го спряла и попитала какво не е наред, той в отговор й задал въпроса къде е седалището на шогунския наместник. В допълнение й разказал, че някакъв лош човек отвлякъл онзи, с когото пътувал. Тя му обяснила, че си губи времето — чиновниците на шогуна никога няма да се заемат на своя глава да търсят никому непознат човек. Да бил някой голям или важен, щели да обърнат всяка буца конски тор и всяко зрънце пясък, обаче простите хора те нямали за нищо. Във всеки случай не било нищо необичайно някоя жена да бъде отвлечена или някой пътник да бъде обран до голо от крайпътни разбойници. Такива неща ставали от съмнало до мръкнало.

Казала на момчето да иде покрай Ябухара до някакво място на име Нарай. Там, на едно лесно за намиране кръстовище, щял да открие търговска къща, където се продават билки. Собственик е някакъв човек на име Дайдзо, който ще го изслуша и по всяка вероятност ще предложи да му помогне. За разлика от чиновниците Дайдзо не само съчувства на слабите, но и може да стори много за тях, стига да смята, че правото е на тяхна страна.

Гоносуке завърши с думите:

— По чутото ми се стори, че момчето е Джотаро. Вие какво мислите?

— Сигурен съм — отвърна Мусаши. — Мисля, най-добре сега ще е да ида възможно най-бързо в Нарай и да потърся този Дайдзо. Благодарение на вас поне имам представа какво да правя.

— Защо не останете до края на нощта в къщи? Можете да потеглите на сутринта, след като сте закусил.

— Ще бъде ли удобно?

— Естествено. Ако прекосим езерото, може да стигнем до вкъщи за наполовина по-малко време, отколкото ни отне да дойдем дотук. Аз питах човека и той каза, че може да използваме лодката.

Езерото, на малко път надолу по хълма, приличаше на грамадна опъната кожа за барабан. Обградено от алени върби, то трябва да бе хиляда и двеста-хиляда и триста разкрача в диаметър. Тъмната сянка на връх Кома се отразяваше във водата, заедно с пълното със звезди небе.

Мусаши държеше факлата, а Гоносуке буташе с пръта и двамата тихо се плъзнаха до средата на езерото. Отражението в гладката вода бе далеч по-червено от самия пламък.

Отровни зъби

От разстояние факлата и нейното отражение напомняха две жар-птици, плуващи по спокойната повърхност на езерото Нобу.

— Някой идва! — прошепна Матахачи. — Добре, ще тръгнем натам — додаде той и дръпна въжето, с което бе вързана Оцу. — Хайде!

— Никъде няма да ходя — възрази момичето и заби пети в земята.

— Ставай!

Той я шибна през гърба с края на въжето, после още и още веднъж. Всеки удар обаче само засилваше нейната упоритост.

Матахачи се обезсърчи.

— Хайде сега — замоли се той. — Моля ти се, тръгвай.

Щом тя пак отказа да се изправи, гневът му пак се разрази и той я улови за яката.

— Харесва ти или не, ще дойдеш.

Оцу опита да се обърне към езерото и да изпищи, но Матахачи бързо запуши устата й с една кърпа за ръце. Накрая успя да я завлече до някакво малко светилище, скрито между върбите.

Момичето, жадуващо да освободи ръцете си, за да нападне своя похитител, си помисли колко чудесно би било да се превърне в змия — като онази, която сега виждаше изрисувана на една плочка. Тя се бе увила около един храст и съскаше срещу някакъв мъж, който й правеше заклинание.

— Добре мина.

Като въздъхна облекчено, Матахачи я бутна вътре в светилището и тежко се облегна отвън на решетестата врата, внимателно загледан в малката лодка, която излизаше от един залив на около четиристотин лакти от тях.

Денят за него бе съвсем изтощителен. Когато се опита с груба сила да обладае Оцу, тя му даде да разбере, че по-скоро би умряла, отколкото да му се отдаде. Заплаши дори сама да си отхапе езика, а Матахачи я познаваше достатъчно добре, за да разбере, че това не е празна закана. Разочарованието за малко не го накара да извърши убийство, но самата мисъл за това го обезсили и охлади похотта му.

Не можеше да проумее защо тя обича не него, а Мусаши, след като по-рано дълго време бе точно обратното. Не предпочитаха ли жените него пред някогашния му приятел? Не е ли било така винаги? Нима Око не бе веднага привлечена от Матахачи, още щом се срещнаха? Естествено, че да. Бе възможно само едно обяснение — Мусаши го черни зад гърба му. Матахачи се замисли над тази измяна и постепенно стигна до ярост.

„Какво глупаво, доверчиво магаре съм! Как можах да го оставя да ме направи такъв глупак? Като си помисля, че се насълзих, докато го слушах да говори за неумиращото приятелство — как го ценял! Ха!“

Той се смъмри, задето пренебрегна предупреждението на Сасаки Коджиро, което още отекваше в ушите му. „Доверете се на този негодник Мусаши и ще съжалявате.“

До днес се бе колебал дали да харесва или не своя приятел от детинство, но сега вече го ненавиждаше. И макар че не можеше да се реши да я изкаже, в сърцето му се роди безмълвна молитва за вечно проклятие над Мусаши.

Вече бе убеден, че Мусаши е негов враг, роден на всяка крачка да проваля усилията му и накрая да го съсипе. „Мръсен лицемер, помисли си Матахачи. Вижда ме след толкова време и почва да ми проповядва как се ставало истински човек, ободрява ме, казва ми, че сме щели отсега да вървим ръка за ръка — приятели за цял живот. Спомням си всяка дума — мога да го видя как откровено ги говореше. Само като си помисля за това и ми призлява. Сигурно през цялото време вътрешно се е смял.“

„Тъй наречените добри хора всички са лицемери като Мусаши, увери той себе си. Е, сега вече ги видях какви са. Вече не могат да ме правят на глупак. Глупост е да уча по какви ли не тъпи книги и да търпя всякакви трудности, за да стана и аз двуличник. Отсега нататък могат да ми говорят каквото си щат. Дори да трябва злодей да стана заради това, по един или друг начин ще попреча на това копеле да си създаде име!“

Извърна се и с ритник отвори решетестата врата. После отвърза плата от устата на Оцу и хладно попита:

— Още плачеш, а?

Тя не отвърна.

— Отговаряй! Отговори ми на въпроса от по-рано.

Разярен от мълчанието й, той ритна нейното смътно виждащо се тяло на пода.

— Нямам какво да ти казвам — заяви тя, като се премести по-далеч от нозете му. — Ако искаш да ме убиваш, направи го като мъж.

— Не говори като глупачка! Вече съм решил. Вие с Мусаши ми съсипахте живота и аз, колкото и време да отнеме, ще ви го върна за това.

— Това е безумие. Никой не те е отклонил от пътя, освен ти самият. Разбира се, може онази там Око малко да ти е помогнала.

— Внимавай какво говориш!

— Ох, ти и твоята майка! Какво му има на вашето семейство? Защо все трябва да мразите някого?

— Много говориш! Искам сега да знам ще се омъжиш ли за мен или не?

— Лесно мога да отвърна на този въпрос.

— Е, тогава отговаряй.

— През целия този живот и навеки в бъдеще моето сърце е обречено на един мъж, Миямото Мусаши. Как въобще би могло да ме е грижа за някого другиго, особено пък за слабак като теб? Мразя те!

Тръпка мина по тялото на Матахачи. Той се изсмя жестоко и каза:

— Значи ме мразиш, а? Е, това никак не е хубаво, понеже, харесваш ме или не, от тази нощ тялото ти е мое.

Оцу потрепери от ярост.

— Още ли ще се противиш?

— Отраснала съм в храм. Никога не съм виждала баща си или майка си. Смъртта ни най-малко не ме плаши.

— Ти шегуваш ли се? — изръмжа той, като се просна на пода до нея и притисна лице в нейното. — Кой ти е казвал нещо за умиране? Да те убия с нищо няма да ме удовлетвори. Ето какво ще направя!

Като я улови за рамото и лявата китка, той впи зъби право през ръкава в горната част на лявата й ръка.

С пищене и гърчене Оцу опитваше да се освободи, но само караше зъбите му още по-силно да се забиват в плътта й. Той не я пусна дори когато кръвта започна да се стича по китката, която бе хванал.

Лицето на Оцу мъртвешки побеля и тя припадна от болката. Като усети, че тялото й се отпуска, Матахачи я пусна и бързо й отвори устата, за да се увери дали наистина не си е прехапала езика. Лицето й се къпеше в пот.

— Оцу — простена той. — Прости ми!

Разтресе я, докато дойде на себе си.

В мига, в който имаше сили да говори, тя се протегна в пълен ръст и ужасено изстена.

— Ох, боли! Толкова боли! Джотаро, Джотаро, помогни ми!

Блед и задъхан, Матахачи се обади:

— Боли ли? Лошо! Дори след като заздравее, следата от зъбите ще остане още дълго. Какво ще кажат хората, като видят това? Какво ще си помисли Мусаши? Оставям ти това като белег, та всички да знаят, че скоро ще ми принадлежиш. Щом искаш да бягаш, бягай, но това няма да спре да ти напомня за мен.

Тишината в тъмното светилище, из което се носеше прах, бе нарушавана само от риданията на Оцу.

— Стига си циврила. Притесняваш ме. Няма да те докосвам — сега мълчи. Искаш ли да ти донеса вода?

Той взе една глинена паничка от олтара и понечи да излезе.

С изненада видя вън да стои някакъв мъж, който надничаше вътре. Щом мъжът търти да бяга, Матахачи се спусна през вратата и го улови.

Беше някакъв селянин, тръгнал за пазарището в Шиоджири с натоварени на гърба на коня няколко чувала зърно. Той се свлече в нозете на Матахачи, като скимтеше от ужас.

— Нищо нямаше да направя. Чух само някаква жена да вика и надникнах да видя какво става.

— Тъй ли? Сигурен ли си?

Държанието на Матахачи бе строго като на мирови съдия.

— Да, кълна се.

— Щом такава е работата, ще те оставя жив. Свали тия чували от гърба на коня и вържи жената за него. После оставаш с нас, докато не съм свършил с тебе.

Пръстите му застрашително си поиграха с дръжката на сабята.

Селянинът, премного уплашен, за да не се подчини, направи както му наредиха и тримата потеглиха.

Матахачи вдигна една бамбукова пръчка, която да употребява като камшик.

— Отиваме в Едо и не искам да ни се пречкат, тъй че стой настрана от главния път — разпореди той. — Тръгни отнякъде, където няма да попаднем на никого.

— Това е много трудно.

— Не ме е грижа колко трудно е! Тръгни по някой заден път. Ще идем до Ина и оттам до Кошу, без да минаваме по големия път.

— Но това значи да се качваме по една много тежка планинска пътека от Убагами до прохода Гонбей.

— Добре, тогава се качваме! И не се опитвай да хитруваш, или ти разцепвам главата. Бездруго не си ми притрябвал особено. Нужен ми е само конят ти. Трябва да си благодарен, че те взимам с нас.

Тъмната пътека с всяка стъпка сякаш ставаше все по-стръмна. Преди да са стигнали до Убагами, и хората, и конят вече бяха капнали. Под нозете им облаците се носеха като вълни. Небето на изток леко се обагряше от слаба светлина.

Оцу бе яздила цяла нощ, без да пророни и дума, но щом видя лъчите на слънцето, спокойно каза:

— Моля те, пусни човека да си върви, Матахачи. Върни му коня. Обещавам да не бягам.

Матахачи нямаше охота да я слуша, но тя повтори молбата си и той отстъпи. Щом селянинът си тръгна, каза на Оцу:

— Сега само ела полека с мен и не се опитвай да бягаш.

Тя сложи длан върху ранената си ръка и като прехапа устна, каза:

— Няма. Нима мислиш, че искам някой да види следите от твоите отровни зъби по мене?

Майчинско предупреждение

— Това вече е прекалено, майко — извика Гоносуке. — Не виждаш ли, че и аз съм разстроен?

Плачеше и думите излизаха от устата му на пресекулки.

— Ш-ш! Ще го събудиш. — Гласът на майка му бе тих, но строг, все едно се караше на някое тригодишно дете. — Щом се чувстваш толкова зле, може само да се вземеш здраво в ръце и с цялото си сърце да последваш Пътя. А и не ти подобава. Избърши си лицето.

— Първо обещай да ми простиш за онзи срам вчера.

— Е, не можех да не ти се скарам, но това, струва ми се, е в крайна сметка въпрос на умение. Казват, че колкото по-дълго човек не е влизал в двубой, толкова по-слаб става. Съвсем разбираемо е, че загуби.

— Да чуя това от теб прави нещата само по-лоши. Въпреки всичките ти насърчения аз все пак загубих. Сега виждам, че нямам дарбата и духа за истински боец. Ще трябва да оставя бойните изкуства и да се задоволя да бъда прост земеделец. За теб мога да направя повече с мотиката си, отколкото с онази тояга.

Мусаши вече беше буден. Той се изправи наполовина в леглото, удивен, че младият мъж и майка му са взели сблъсъка така на сериозно. Той самият вече бе махнал на това с ръка като на грешка от негова страна, а и от страна на Гоносуке.

— Какво чувство за чест — прошепна си, докато тихо се промъкваше в съседната стая.

Отиде до долната стена и прилепи око към един процеп в шоджито.

Слабо осветена от изгряващото слънце, майката на Гоносуке седеше с гръб към будисткия олтар. Гоносуке бе коленичил кротко пред нея със сведен поглед и просълзено лице.

Като го хвана за задната част на яката, тя яростно попита:

— Какво каза? Как така ще прекараш живота си като земеделец? — Издърпа го по-наблизо, докато главата му се подпря на коленете й и с гневен глас продължи: — Всичките тези години ме крепеше само едно — надеждата да направя от теб самурай и да възстановя доброто име на семейството ни. Ето затова те карах да четеш всичките тези книги и да изучиш бойните изкуства. И затова успявах през цялото това време да преживявам с толкова малко. А сега… сега казваш, че си искал всичко да захвърлиш! — Тя също заплака. — След като си му позволил да те надвие, трябва да помислиш как да защитиш името си. Той е още тук. Когато се събуди, предизвикай го на нов двубой. Само така можеш да си върнеш вярата в себе си.

Гоносуке вдигна глава и тъжно каза:

— Ако можех да направя това, майко, нямаше да се чувствам, както сега.

— Какво ти има? Не приличаш на себе си. Къде отиде храбростта ти?

— Снощи, когато ходих с него до езерото, постоянно си отварях очите за сгоден случай да го нападна, но не можах да се реша да направя това. Все си повтарях, че той е само някакъв неизвестен ронин. Въпреки това, като го огледах добре, ръката ми отказа да се помръдне.

— Това е, понеже разсъждаваш като страхливец.

— Какво? Виж, аз знам, че имам в жилите си кръвта на самурай от Кисо. Не съм забравил как двайсет и един дни се молих на бога на Онтаке.

— Не се ли закле пред бога, че ще използваш тоягата си, за да създадеш собствена школа?

— Да, но ми се струва, че съм бил прекалено самоуверен. Не съм се замислял, че и други мъже знаят как да се бият. Щом съм толкова незрял, какъвто се показах вчера, как, ще мога някога да основа своя школа? Вместо да живея в бедност и да те гледам как гладуваш, по-добре да счупя тоягата на две и да забравя за нея.

— Преди никога не си губил, а си имал доста двубои. Може богът на Онтаке да е предопределил вчерашното поражение да ти е за урок. Може това да ти е наказание, че си бил твърде самодоволен. Да се откажеш от тоягата, за да се грижиш по-добре за мен, не е начинът да ме направиш щастлива. Щом онзи ронин се събуди, предизвикай го. Ако отново загубиш, тогава ще е време да счупиш тоягата и да забравиш стремежите си.

Мусаши се върна в своята стая да обмисли чутото. Ако Гоносуке го предизвикаше, трябваше да се бие. А ако се бие, знаеше, че ще спечели. Гоносуке щеше да е съсипан, а майка му — съкрушена.

„Няма друг начин, освен това да се избегне“, заключи той.

Плъзна безшумно настрани вратата към терасата и излезе. Утринното слънце сипеше белезникава светлина през дърветата. В един от ъглите на двора до килера стоеше кравата, благодарна за новия ден и растящата в нозете й трева. Като се сбогува безмълвно с животното, Мусаши мина през горичката и закрачи по една виеща се през нивите пътека.

Днес връх Кома се виждаше целия догоре. Облаците бяха безчет, дребни и като от памук, всеки с различна форма, и всички се носеха свободно по вятъра.

— Джотаро е малък, а Оцу — безпомощна — каза си той. — Има обаче хора, достатъчно добросърдечни да се грижат за младите и слабите. Някоя небесна сила ще реши дали ще ги открия или не.

По-рано духът му, объркан откакто се случи онова край водопада, сякаш бе в опасност да се заблуди. Сега той се върна на пътя, който му бе определено да следва. В сутрин като тази, на Мусаши му се стори тесногръдо да мисли само за Джотаро и Оцу, колкото и важни да са те за него. Не бива да отклонява мислите си от Пътя, който се е зарекъл да следва в този и в следващия си живот.

Нарай, където стигна малко подир пладне, бе процъфтяващо селище. Някакъв дюкян имаше изложени отпред най-различни нещавени кожи. В друг се продаваха само гребени от Кисо.

С намерението да пита накъде да тръгне, Мусаши надзърна в един дюкян, където се предлагаше лекарство от меча жлъчка. Имаше табела с надпис „Голямата мечка“, а пред входа — клетка с жива такава.

Собственикът, обърнат с гръб към него, свърши с наливането на чаша чай и каза:

— Мога ли да ви помогна?

— Можете ли да ми кажете как да намеря магазина на един човек на име Дайдзо?

— Дайдзо ли? Той е по-надолу, на следващото кръстовище.

Мъжът излезе с чашата чай в ръка и посочи надолу по пътя. Като зърна своя чирак, който се връщаше от някаква работа, извика:

— Я ела. Господинът иска да иде до магазина на Дайдзо. Може да не го намери, та хайде по-добре ти го заведи.

Чиракът, на когото главата бе обръсната така, че отпред и отзад да остане по един кичур коса, но отгоре — нищо, потегли напред. Мусаши го последва и благодарен за любезността, си помисли, че Дайдзо трябва да се радва на уважението на своите съграждани.

— Ето там — каза момчето.

Посочи постройката отляво и незабавно си взе довиждане.

Мусаши, който бе очаквал магазин като онези, които продават на пътниците, остана изненадан. Закритият с решетка прозорец за излагане на стоката бе дълъг осемнадесет лакти, а зад продавницата имаше два склада. Домът, голям и продължаващ изглежда доста навътре зад високата стена, която ограждаше всички здания, имаше внушителен вход, сега затворен.

С известна колебливост Мусаши отвори вратата и извика:

— Добър ден!

Просторната полутъмна вътрешност му напомни изба за саке. От пръстения под въздухът бе приятно прохладен.

Пред счетоводителската канцелария — една стая с повдигнат, застлан с татами под — стоеше някакъв мъж.

Мусаши затвори вратата зад себе си и обясни за какво идва. Преди да е свършил, чиновникът кимна с думите:

— Е, значи идвате за момчето. — Поклони се и предложи на Мусаши една възглавница. — За жалост за малко се разминавате с него. Появи се към полунощ, когато ние се готвехме за пътуването на господаря. Изглежда жената, с която пътувал, била отвлечена и той искаше господарят да му помогне да я намери. Господарят му каза, че с радост ще опита, обаче не може да обещае нищо. Ако това е работа на някой от околните разбойници или грабители, няма пречка. Явно обаче става дума за някой друг пътник, а той със сигурност ще стои встрани от главните пътища.

— Днес сутринта господарят прати хора да търсят, но те не са попаднали на нищо. Като чу това, момчето съвсем се разстрои и господарят му предложи да тръгне с него. Така ще могат да я потърсят по пътя и дори биха могли случайно да я срещнат. На момчето явно много му се тръгваше и след малко потеглиха. Трябва да е било преди около четири часа. Колко жалко, че ги изпуснахте!

Мусаши остана разочарован, макар дори да бе тръгнал по-рано и да бе вървял по-бързо, пак нямаше да пристигне навреме. Утеши се с мисълта, че и утре е ден.

— А къде отива Дайдзо? — попита.

— Трудно е да се каже. Нашата търговия не е като останалите. Билките се сушат в планината и после ги карат тук. Два пъти в годината, пролетно и есенно време, продавачите зареждат стока при нас и тръгват по пътя. Понеже не е много зает с работа, господарят често пътува — понякога до храмове и светилища, понякога на топли бани, друг път — до места, прочути с хубавите си изгледи. Допускам, че този път ще иде до Дзенкоджи, ще пообиколи Ечиго и после ще тръгне за Едо. Обаче това е само една възможност. Той въобще не каза накъде отива… Няма ли да пийнете малко чай?

Мусаши, който се чувстваше някак неудобно в такава обстановка, нетърпеливо зачака, докато му донесат прясно сварен чай от кухнята. Щом го получи, попита как изглежда Дайдзо.

— О, щом го видите, веднага ще го познаете. На петдесет и две е, доста здрав — и як на вид — широкоплещест, с румено, малко сипаничаво лице. Над лявото ухо има плешивина.

— Колко е висок?

— Бих казал, среден на ръст.

— Как се облича?

— Сега като ме питате, това, струва ми се, е най-лесният начин да го познаете. Носи кимоно от китайски памук на ивици — поръча си го от Сакай нарочно за това пътуване. Платът е много необичаен. Съмнявам се още някой да носи такова.

Мусаши си състави впечатление за нрава на човека и за външността му. От учтивост остана, колкото да си допие чая. Не можеше да ги настигне преди залез-слънце, но пресметна, че ако върви през нощта, до сутринта ще стигне прохода Шиоджири и ще може да ги почака там.

Докато дойде в подножието на прохода, слънцето се бе скрило и вечерната мъгла леко се спускаше над пътя. Беше късна пролет; светлините в крайпътните къщи открояваха самотата на върха горе. До билото оставаха още два часа път. Мусаши продължи изкачването си, без да спира за почивка, преди да е стигнал Иноджигахара, едно равно, каменисто място от другата страна на превала. Там се излегна под звездите и остави ума си да блуждае. Не след дълго вече дълбоко спеше.

Мъничкото светилище Сенген бележеше връхната точка на скалистото възвишение, което като цирей се издигаше над платото. Това бе най-високото място в околността на Шиоджири.

Сънят на Мусаши бе прекъснат от шум на гласове.

— Елате насам — извика някакъв мъж. — Вижда се връх Фуджи.

Мусаши седна на земята и се огледа, но не видя никого.

Светлината на утрото го замая. В далечината, плуващ в море от облаци, бе връх Фуджи, още наметнат със зимното си снежно покривало. Гледката извика на устните му вик на детинска радост. Беше виждал картини с прочутата планина й бе добил представа за вида й, но сега за първи път действително я виждаше. Бе на близо тридесет часа път, но изглеждаше, все едно е на крачка пред него.

— Великолепно — въздъхна, без да опитва да изтрие сълзите от широко отворените си очи.

Почувства се потиснат от това, колко е дребен, и тъжен при мисълта за своята незначителност в огромната вселена. След победата при големия бор тайно се осмеляваше да мисли, че малцина, ако изобщо ги има, са мъжете, които като него заслужават да се нарекат големи майстори на сабята. Но неговото съществуване на земята е късо и ограничено, а красотата и величието на връх Фуджи — вечни. Раздразнен и малко потиснат, той се запита дали може всъщност да придава някакво значение на постигнатото със сабята.

Във внушителната строгост на природата, която се издигаше над него, имаше някаква неизбежност — в реда на нещата е той да е обречен да остане по-долу от нея. Падна на колене пред планината с надеждата дързостта да му бъде простена и сключи ръце в молитва — молитва за вечния покой на майка му и за сигурността на Оцу и Джотаро. Благодари на родината си и се помоли да му бъде дадено да стане велик, при все и да не успее да достигне величието на природата.

Още докато коленичеше обаче, през ума му бързо минаха други мисли. Какво го накара да реши, че човекът е нищожен? Та не е ли природата могъща, само понеже такава я виждат хората? Нима самите богове не се проявяват само когато влизат в досег със сърцата на смъртни? Хората с техния жив дух, не мъртвите скали вършат най-големите дела.

„Като човек, каза си Мусаши, аз не съм толкова далеч от боговете и всемира. Мога да ги докосна с дългата три стъпки сабя, която нося. Не обаче и докато смятам, че между природата и човечеството има граница. Не и докато оставам встрани от пълното владеене на моето дело, от човешкото съвършенство.“

Съзерцанието му бе прекъснато от бъбренето на някакви търговци, които се бяха изкачили близо до мястото, където стоеше и се взираха във върха.

— Прави бяха. Вижда се.

— Но човек рядко може да се поклони на свещената планина оттук.

Пътниците се движеха в двете посоки като шествие на мравки, нарамили най-разнообразни товари. Рано или късно Дайдзо и Джотаро щяха да се появят нагоре по хълма. Ако по някаква случайност пропуснеше да ги различи между останалите пътници, то те със сигурност щяха да видят бележката, която им бе оставил в подножието на скалата:

За Дайдзо от Нарай. Бих искал да Ви видя, когато минете оттук. Ще чакам горе при светилището.

Мусаши, учителят на Джотаро.

Сега слънцето бе доста над хоризонта. Мусаши следеше пътя със соколов поглед, но от Дайдзо нямаше и следа. Отвъд прохода пътят се разделяше на три. Единият тръгваше през Кошу направо за Едо. Другият, главният, пресичаше прохода Усуи и влизаше в Едо от север. Третият се отклоняваше към северните области. Независимо дали отива на север към Дзенкоджи или на изток към Едо, на Дайдзо щеше да му се наложи да използва този проход. При все това, Мусаши съзнаваше, че хората не винаги се движат според очакванията ни. Търговецът може да се е отбил доста от обичайния път или би могъл да е останал да преспи още една нощ в подножието на планината. Мусаши реши, че може да не се окаже лошо да се върне дотам и да разпита за Дайдзо.

Щом тръгна надолу по врязаната в скалата пътека, чу един познат дрезгав глас да казва:

— Ето го — там горе!

Това веднага му напомни тоягата, която преди две нощи се бе срещнала с неговото тяло.

— Слизай оттам! — извика Гоносуке. С тояга в ръката той изгледа разярено Мусаши. — Ти избяга! Сетил си се, че ще те предизвикам и се измъкна. Слизай, ела да се бием още веднъж!

Мусаши се спря между два камъка, облегна се на единия от тях и мълчаливо се загледа в Гоносуке.

Като прие това за знак, че няма да дойде, младежът се обърна към майка си:

— Чакай ме тук. Ще се кача да го метна долу. Само гледай.

— Спри! — скара му се майката, която сега бе възседнала кравата. — Ето къде ти е грешката. Нетърпелив си. Трябва, преди да се впускаш в битката, да се научиш да четеш мислите на своя противник. Ами ако той хвърли по теб някой голям камък — тогава какво?

Гласовете им стигаха до Мусаши, но думите бяха неясни. Колкото до него, вече бе спечелил — сега знаеше как Гоносуке си служи с тоягата. Разстрои го озлоблението и жаждата им за мъст. Ако загуби отново, Гоносуке ще стане още по-отмъстителен. От опита си с дома Йошиока Мусаши знаеше колко е глупаво да влиза в двубои, които водят до все по-голямо ожесточаване. Оставаше и майката на младежа, в която Мусаши видя втора Осуги — жена, която сляпо обича своя син и навеки ще намрази всеки, сторил му нещо лошо.

Извърна се и тръгна нагоре.

— Чакай!

Спрян от силата в гласа на жената, Мусаши спря и се обърна.

Тя слезе от гърба на добичето и дойде до подножието на скалата. След като се увери, че той я слуша внимателно, прилепи двете си длани към земята и дълбоко се поклони.

Мусаши не бе направил нищо, с което да я накара да се смирява така пред него, но сега се поклони в отговор най-почтително, доколкото това бе възможно на каменистата пътека. Протегна ръка, сякаш се готви да й помогне да се качи.

— Добри ми самураю! — извика старицата. — Срамувам се да се явявам така пред вас. Сигурна съм, че упорството ми предизвиква у вас само презрение. Аз обаче не съм движена от омраза, злоба или зла воля. Моля ви да се съжалите над моя син. Десет години поред той се упражнява съвсем сам — без учители, без приятели, без наистина достойни противници. Умолявам ви да му дадете още един урок в изкуството да води битки.

Мусаши мълчаливо я слушаше.

— Страшно ще ми е неприятно да се разделим с вас така — продължи тя развълнувано. — Преди два дни синът ми се представи съвсем слабо. Ако сега не направи нещо, с което да докаже своите способности, нито той, нито аз ще можем после да застанем пред предците ни. Сега той не е нищо повече от селянин, загубил един двубой. След като е имал добрата участ да се срещне с боец от вашата величина, жалко ще е за него да не извлече полза от това. Ето защо го водя тук. Умолявам ви да се вслушате в молбите му и да приемете неговото предизвикателство.

Свършила речта си, тя пак се поклони, сякаш принасяше жертва на някакво божество.

Мусаши слезе от възвишението, хвана я за ръка и й помогна пак да се качи на кравата.

— Гоносуке — каза той, — вземете въжето. Дайте да поговорим за това, докато вървим. Сега ще обмисля дали искам да се сражавам с вас или не.

Мусаши тръгна малко пред тях и макар да бе предложил да обсъдят въпроса, не каза нито дума. Гоносуке продължаваше подозрително да се вглежда в гърба му, като от време на време нехайно перваше кравата с някое клонче по краката. Майка му имаше разтревожен и притеснен вид.

Щом повървяха около четвърт час, Мусаши изсумтя и се обърна.

— Ще се бия с вас — каза той.

Гоносуке пусна въжето и попита:

— Сега готов ли сте?

Огледа се да провери как е застанал, сякаш се е приготвил да реши спора тук и сега.

Мусаши като че не го забеляза и се обърна към майка му:

— Готова ли сте за най-лошото? Между двубой като този и битка до смърт няма и капка разлика, при все че оръжията може да не са същите.

За първи път старицата се засмя.

— Няма нужда да ми го казвате. Ако той загуби от някой по-млад, като вас, по-добре да се откаже от бойните изкуства, а направи ли това, повече няма за какво да живее. В случай, че стане така, няма причина да ви намразвам.

— Щом така смятате — добре. — Мусаши вдигна въжето, захвърлено от Гоносуке. — Ако останем на пътя, хората ще ни пречат. Хайде да вържем кравата и после ще се бием, колкото поискате.

Точно по средата на равното място, където бяха застанали, имаше голяма лиственица. Мусаши я посочи и ги поведе натам.

— Пригответе се, Гоносуке — каза той спокойно.

Гоносуке нямаше нужда да го подканват. След миг бе застанал пред Мусаши с насочена към земята тояга.

Мусаши остана така, без да държи нищо, с отпуснати ръце и рамене.

— Вие няма ли да се приготвяте? — попита Гоносуке.

— За какво?

Гоносуке избухна.

— Вземете нещо, с което да се биете. Каквото поискате.

— Аз съм готов.

— Без оръжие ли?

— Оръжието ми е тук — отвърна Мусаши, като допря лявата си ръка до дръжката на сабята.

— Със сабя ли ще се биете?

Единственият отговор на Мусаши бе една крива усмивчица в ъгълчето на устата. Вече бяха стигнали дотам, че не можеше да си позволи да пилее дъха си в говорене.

Майката на Гоносуке седна под лиственицата, прилична на някой каменен Буда.

— Не се бийте още. Чакайте! — обади се тя.

Двамата мъже стояха, вперили поглед един в друг, без дори най-малко да помръдват, и никой изглежда не я чу. Тоягата на Гоносуке дебнеше под ръката му сгоден миг да нанесе удар, все едно е поела всичкия въздух над платото и се готви да го изхвърли в един удар. С ръка, залепена за долната страна на дръжката на сабята, Мусаши сякаш пронизваше с поглед тялото на противника си. Вътрешно битката вече бе започнала — окото може да нанесе на човек по-тежки рани от сабята или тоягата. След като това око е направило първия прорез, другото оръжие може без усилие да влезе.

— Чакайте! — извика отново майката.

— Какво има? — попита Мусаши, като отскочи пет-шест лакти назад, на безопасно разстояние.

— С истинска сабя ли се биете?

— По начина, по който се сражавам, няма разлика дали използвам дървена или истинска сабя.

— Аз не се опитвам да ви спра.

— Искам да съм сигурен, че сте ме разбрали. Сабята, дървена или желязна, е една. В истинския двубой няма половинчатости. Единственият начин да избегнеш опасността е да избягаш.

— Съвършено прав сте, но на мен ми хрумна, че в двубой от такава важност трябва тържествено да обявите имената си. И двамата срещате сега противник, с равен на който ще се сблъскате твърде рядко. След като битката свърши, вече ще е много късно.

— Истина е.

— Гоносуке, представи се ти пръв.

Гоносуке тържествено се поклони на Мусаши.

— Казват, че наш далечен праотец е Какумьо, който се сражавал под знамето на великия воин от Кисо — Минамото но Йошинака. След смъртта на Йошинака, Какумьо станал следовник на светеца Хонен и е възможно ние да сме от едно и също семейство с него. Предците ни от векове са живели в околността, но поколението на моя баща преживя един срам, който няма да ви описвам. В нещастието си отидох заедно с моята майка в светилището Онтаке и дадох писмен обет да възстановя нашето добро име, като следвам Пътя на самураите. При бога на светилището Онтаке придобих умението си да боравя с тоягата. Наричам това стил „мусо“, ще рече — „стил на видението“, тъй като той ми бе разкрит в едно откровение пред светилището. Хората ме наричат Мусо Гоносуке.

Мусаши отвърна на поклона му.

— Моето семейство произлиза от Хирата Шоген, чийто дом бил разклонение на Акамацу в Харима. Единствен син съм на Шимен Мунисай, обитател на селото Миямото в Мимасака. Нямам близки сродници и съм посветил живота си на Пътя на меча. В случай, че падна от тоягата ви, няма нужда да се грижите за моите останки.

Той се върна в положение за бой и извика:

— Внимание!

— Внимание!

Старицата сякаш едва дишаше. Опасността не само не бе застигнала нея и Гоносуке изневиделица, а тя стори всичко, за да я намери и нарочно изложи сина си пред лъскавата сабя на Мусаши. Такава постъпка би била немислима за някоя обикновена майка, но тя бе изцяло уверена, че е направила това, което трябва. Сега седеше тържествено вдървена, с леко приведени напред рамене и чинно поставени една върху друга на коляното ръце. Тялото й на пръв поглед изглеждаше дребно и съсухрено; трудно би било да се повярва, че е родила няколко деца, от които не е погребала само едно и че е изтърпяла безбройни изпитания, за да направи от това едничко оцеляло дете боец.

Очите й излъчваха ярка светлина, сякаш боговете и бодхисатвите на всемира са се събрали в нея, за да станат свидетели на битката.

В мига, в който Мусаши извади оръжието си, Гоносуке усети как по тялото му мина студена тръпка. Неясно как, долови, че съдбата му, предадена на Мусашевото оръжие, вече е решена — в този миг зърна пред себе си човек, когото преди не бе виждал. Преди два дни видя Мусаши променлив и гъвкав, сякаш можеше да бъде уподобен на меките линии на бързописна калиграфия.

Беше неподготвен за мъжа, който застана пред него сега — олицетворение на твърдостта, като квадратен, безупречно изписан знак, на който всяка черта и точка са на мястото си.

Осъзнал, че е недооценил своя противник, той не можеше да намери сили да се впусне в яростно нападение, както бе правил преди. Тоягата му остана вдигната над главата, но безсилна.

Докато двамата мъже стояха мълчаливо един срещу друг, последните остатъци от утринната мъгла се разнесоха. Някаква птица прелетя безгрижно между тях и бледите планини в далечината. После внезапно въздухът бе разцепен от остро свистене, сякаш птицата се е сгромолясала на земята. Невъзможно бе да се познае дали звукът дойде от тоягата или от сабята. Беше недействителен — като пляскането само с една ръка, за което говорят последователите на дзен.

Едновременно, като се движеха в пълна съгласуваност с оръжията си, телата на двамата бойци смениха своите стойки. Промяната настъпи за по-кратко време, отколкото е нужно, за да се предаде образа от окото в мозъка. Ударът на Гоносуке не бе улучил. Мусаши бе вдигнал лакътя си да се защити и замахна напред, от едно място встрани покрай Гоносуке в посока към главата, като за малко пропусна дясното рамо и слепоочието му. Тогава той приложи майсторския обратен удар, който досега бе стряскал всички неприятели, но Гоносуке, като хвана своята тояга с две ръце за краищата, препречи пътя на сабята над главата си.

Ако острието бе ударило дървото напреки, оръжието на Гоносуке без съмнение щеше да се разцепи на две. Докато се отместваше, той издаде десния си лакът напред и вдигна левия нагоре с намерение да удари Мусаши в слънчевия сплит, но в мига, в който ударът трябваше да стигне целта си, тоягата остана все още отделена на косъм от тялото.

Сабята и тоягата сега се кръстосаха над главата на Гоносуке и нито един от двамата не можеше да настъпи или да се оттегли. Знаеха, че едно погрешно движение ще значи внезапна смърт. Макар положението да бе същото, както когато предпазителите на двете саблени дръжки се сплетат, Мусаши не забравяше важната разлика между сабя и тояга. Тоягата на пръв поглед няма предпазител, острие, дръжка или връх. В ръцете на познавач като Гоносуке обаче всяка част на дългото пет лакти оръжие можеше да се превърне в острие, връхна част или дръжка. Така тоягата се оказваше много по-разностранна от сабята и дори можеше да бъде използвана като късо копие.

Неспособен да предвиди ответния ход на Гоносуке, Мусаши не можеше да изтегли оръжието си. Гоносуке от друга страна бе дори в още по-опасно положение — неговото оръжие сега просто имаше защитната роля да затваря пътя на острието. Стига да позволеше на духа си да се поколебае дори за миг и сабята щеше да му разцепи главата.

Лицето на Гоносуке пребледня, той прехапа долната си устна и около вдигнатите нагоре ъгълчета на очите му заблестя мазна пот. Кръстосаните оръжия затрепериха, а дишането му се учести.

— Гоносуке! — извика майка му, с лице по-бледо от това на сина си. Тя вдигна гърди и се плесна по хълбока. — Хълбокът ти е много нависоко! — додаде и после се строполи напред.

Разумът сякаш я бе напуснал; гласът й звучеше, все едно плюе кръв.

Досега изглеждаше, че сабя и тояга ще останат сплетени, докато бойците се вкаменят. При вика на старицата обаче те се разделиха с шум, по-страшен дори от този от сблъсъка им.

Мусаши заби пети в земята и отскочи цели седем лакти назад. Гоносуке на мига пак намали разстоянието, не без помощта и на тоягата си. Мусаши едва успя да отскочи встрани.

Изненадан от неуспеха на решителната си атака, Гоносуке политна ничком и се откри откъм гърба. С бързината на ловен сокол Мусаши се метна напред и тънкия блясък на острието му се допря до плешката на неговия противник, който, измучавайки като ужасено теле, се препъна и падна по очи на земята. Мусаши се свлече на тревата, хванал се с ръка за корема.

— Отказвам се! — извика той.

От Гоносуке не дойде и звук. Майка му, премного зашеметена, за да говори, с празен поглед се взираше в неговото проснато тяло.

— Ударих го с тъпото на сабята — каза Мусаши, като се обърна към нея. Тъй като тя изглежда не го разбра, допълни: — Донесете му малко вода. Не е ранен тежко.

— Какво? — извика недоверчиво старицата.

Като видя, че по сина й няма кръв, тя несигурно отиде до него и обгърна с ръце тялото му. Повика го по име, донесе му вода и после почна да го люлее, докато той накрая дойде на себе си.

Няколко минути Гоносуке гледа с празен поглед към Мусаши, после отиде при него и се поклони, допирайки чело в земята.

— Простете — каза той просто. — Вие сте прекалено добър за мен.

Мусаши, сякаш събуден от някакъв унес, го улови за ръката и попита:

— Защо говорите така? Не вие загубихте, а аз. — Той разтвори отпред кимоното си. — Погледнете тук. — Посочи едно зачервено място, където го бе ударила тоягата. — Още само малко и щях да съм мъртъв.

Гласът му потрепери от стъписване, понеже истината бе, че още не можеше да си представи кога и как е получил тази рана.

Гоносуке и майка му впериха очи в червенината, но не казаха нищо.

Мусаши затвори кимоното и попита старата жена защо предупреди сина си за хълбоците. Да не е забелязала в неговата стойка нещо погрешно или опасно?

— Е, аз не съм познавач на тези работи, но докато го гледах как влага цялата си сила, за да сдържа вашата сабя, ми се стори, че пропуска една друга възможност. Не можеше да настъпи, не можеше да отстъпи и беше превъзбуден. Забелязах обаче, че ако просто приклекне и остави ръцете си както са, краят на тоягата от само себе си ще ви удари в гърдите. Тогава не осъзнах всъщност, че говоря на глас.

Мусаши кимна. Сметна се за щастлив, че получи този полезен урок, без да се налага да плати с живота си. Гоносуке също слушаше почтително — и за него това несъмнено бе ново откритие. Преживяното преди малко не бе мимолетно откровение, а пътуване до границата между смъртта и живота. Майка му, зърнала го на ръба на гибелта, му даде сега урок как може да пази живота си.

След години, когато Гоносуке създаде своя школа и се прочу надлъж и нашир, той записа похвата, открит от майка му при горните обстоятелства. Макар доста надълго да описа предаността на своята родителка и срещата с Мусаши, се въздържа да отбележи, че е спечелил. Напротив, до края на своя живот продължи да казва на хората, че е загубил и че това поражение е било за него безценен урок.

След като пожела всичко добро на майката и сина, Мусаши продължи от Иноджигахара до Камисува, без да съзнава, че го следва един самурай, който разпитваше всички коняри в крайпътните станции, както и други пътници, дали не са го виждали по пътя.

Любов за една нощ

Контузията на Мусаши бе болезнена, затова, вместо да се застоява в Камисува и да разпитва там за Оцу и Джотаро, той тръгна към топлите извори при Шимосува. Градът, разположен на бреговете на езерото Сува, бе доста голям — къщите само на обикновените граждани наброяваха над хиляда.

В странноприемницата, която обслужваше даймио, банята бе под покрив, но иначе басейните покрай пътя бяха открити и на разположение на всеки, който иска да ги ползва.

Мусаши закачи дрехите и сабята си на едно дърво и се отпусна в изпускащата пара вода. Докато разтриваше подутината от дясната страна на корема си, опря глава на някакъв камък на ръба на басейна, притвори очи и се наслаждаваше на леко опияняващото, приятно усещане на спокойствие. Слънцето клонеше към залез и от повърхността на езерото се вдигаше червеникава мъгла, която се виждаше оттук между рибарските къщи покрай брега.

Между басейна и пътя, където хора и коне сновяха с обичайната глъч и шумотевица, имаше една-две малки зеленчукови лехи. Пред някакъв дюкян, продаващ масло за лампи и други стоки, един самурай си купуваше сламени сандали. След като избра подходящ чифт, той седна на столче, свали старите и си върза на нозете новите.

— Трябва да сте чували — обърна се към продавача, — за станалото под големия бор при Ичиджоджи, край Киото. Един ронин предизвикал съвсем сам целия дом Йошиока и се бил с рядка за наше време храброст. Убеден съм, че е минал оттук. Сигурен ли сте, че не сте го виждал?

Въпреки целия си интерес, самураят изглежда знаеше малко за мъжа, когото търси — не можеше да каже нито на колко е години, нито как би могло да е облечен. Разочарован от получения отрицателен отговор, той, докато свършваше с връзването на сандалите си, на два или три пъти повтори:

— Трябва някак си да го намеря.

Самураят, около четиридесетгодишен, бе добре облечен и загорял от слънцето на пътя. Косата по слепоочията му стърчеше покрай връзките на сламената шапка, а суровото изражение на лицето подхождаше на неговото мъжествено телосложение. Мусаши предположи, че тялото му има белези и кожата му е загрубяла от дълго носене на доспехи. „Не си спомням да съм го виждал някъде преди, помисли си. Щом обаче обикаля и разправя за школата Йошиока, може да е някой от тамошните ученици. В това училище имаше толкова много ученици — поне някои трябва да са сърцати. Сигурно кроят нов заговор за отмъщение.“

След като мъжът свърши работата си и тръгна, Мусаши се изсуши, облече се и реши, че пътят му е вече чист. Щом обаче излезе на главния път, почти се блъсна в самурая.

Този се поклони и като го изгледа внимателно в лицето, попита:

— Вие не сте ли Миямото Мусаши?

Мусаши кимна и другият, без да обръща внимание на изписаното по неговото лице подозрение, възкликна:

— Знаех си! — След като не пропусна накратко да възхвали собствената си проницателност, продължи: — Не можете да си представите колко съм щастлив, дето най-сетне ви срещам. Имах чувството, че ще ви намеря случайно някъде по пътя. — Без да се спира, за да даде на Мусаши възможност да каже нещо, той го покани да пренощуват заедно в същата странноприемница. — Уверявам ви — допълни, — няма какво да се боите от мен. Моето положение — простете, че го казвам — е такова, че обикновено пътувам с дузина слуги и смяна на конете. Служител съм на Дате Масамуне, господаря на крепостта Аоба в Муцу. Името ми е Ишимода Геки.

Щом Мусаши равнодушно прие поканата, Геки реши да отседнат в странноприемницата на даймио и го поведе натам.

— Ще желаете ли една баня? — попита той, след като пристигнаха. — Но вие, разбира се, току-що излизате от водата. Е, настанете се удобно, докато аз се изкъпя. Скоро се връщам.

Свали дрехите си за път, взе една кърпа и излезе от стаята.

Макар мъжът да предизвикваше с нещо благоразположение, главата на Мусаши остана пълна с въпроси. Защо ли този високопоставен воин го търси? Защо се държи така приятелски?

— Не бихте ли искал да облечете нещо по-удобно? — попита слугинята, като предложи едно от подплатените с памук кимона, които държаха приготвени за гости.

— Не, благодаря. Не съм сигурен, че ще остана тук.

Мусаши пристъпи навън на терасата. Чу зад себе си прислужницата тихо да слага подносите с вечерята. Докато гледаше как цвета на вълните в езерото преминава от тъмно индигово в черно, в ума му изникна образа на тъжните очи на Оцу. „Струва ми се, не я търся на подходящо място, помисли си. Всеки, който е достатъчно зъл да отвлече една жена, сигурно има и опит, колкото да избягва градовете.“ Сякаш чуваше виковете на Оцу за помощ. Нима наистина е правилно да гледа на това дотам философски, та да мисли, че всички неща стават по волята на небето? Почувства се виновен, че стои така и не прави нищо.

Ишимода Геки се върна от банята, извини се, че го е оставил сам и седна пред подноса с вечерята. Като забеляза, че Мусаши още носи собственото си кимоно, той попита:

— Защо не се преоблечете?

— С тези дрехи ми е удобно. Нося ги през цялото време — на път, у дома, когато спя под някое дърво на открито.

Геки остана приятно впечатлен.

— Би трябвало да се досетя — каза той. — Искате по всяко време да сте готов за действие, където и да сте. Господарят Дате щеше много да похвали това. — Загледа се с неприкрито възхищение в лицето на Мусаши, осветено отстрани от лампата. След миг се сепна и каза: — Елате. Седнете и пийте малко саке.

Изплакна една чаша в съд с вода и я подаде на Мусаши.

Той седна и се поклони. Опря ръце на коленете си и попита:

— Ще можете ли да ми кажете, господине, защо се отнасяте с мен така приятелски? И — ако не възразявате — защо разпитвахте за мен по пътя?

— Явно е напълно естествено да се чудите за това, но аз почти нямам какво да обяснявам. Може би най-лесно е да кажа, че един вид съм влюбен във вас. — За миг млъкна, засмя се и продължи: — Да, това е като нежни чувства — един мъж бива привлечен от друг.

На Геки това явно се стори достатъчно обяснение, но Мусаши остана по-озадачен от всякога. Макар да не му се струваше невъзможно един мъж да се влюби в друг, той самият никога не бе изпитвал такъв вид привързаност. Такуан бе прекалено строг, за да вдъхва силна обич. Коецу живееше в съвършено друг свят. Секишусай стоеше толкова над Мусаши, че да го харесва или да не го харесва изглеждаше неуместно. Макар че това може да е начин Геки да го поласкае, мъж, който прави такива твърдения, се излага на обвинение в неискреност. При все това Мусаши се съмняваше този самурай да е ласкател — беше твърде як и твърде мъжествен на вид за това.

— За какво точно говорите — попита трезво Мусаши, — като казвате, че ви привличам?

— Може да съм дързък, но откакто чух за вашия подвиг при Ичиджоджи, съм убеден, че вие сте мъж, когото бих харесал, и то много.

— Вие бяхте ли тогава в Киото?

— Да, пристигнах през първия месец на годината и бях отседнал в жилището на господаря Дате на улица Санджо. Когато случайно се отбих вечерта след битката при господаря Карасумару Мицухиро, чух доста неща за вас. Той каза, че ви е срещнал и допълни колко сте млад и какво сте правил в миналото. Като изпитах това силно привличане, твърдо реших, че трябва да положа усилие да се срещна с вас. На връщане от Киото видях бележката, която сте оставили в прохода Шиоджири.

— О, видели сте я?

Странно, помисли си Мусаши. Вместо да му доведе Джотаро, написаното го свързва с някого, когото дори на сън не е виждал.

Колкото повече се замисляше обаче, толкова по-малко му се струваше, че заслужава почитта, с която изглежда го удостоява Геки. Болезнено съзнаваше своите грешки и недостатъци и обожанието на Геки сега го постави в неудобно положение.

Съвсем искрено Мусаши каза:

— Смятам, че ме поставяте прекалено нависоко.

— При господаря Дате служат голям брой забележителни самураи — имотите му, знаете ли, дават приход от пет милиона крини ориз — и на времето съм срещал много опитни майстори на сабята. По това, което съм чувал обаче, ми се струва, че малцина могат да се сравнят с вас. Толкова повече, че вие още сте млад. Цялото бъдеще е пред вас. Затова навярно и ми допадате. Както и да е, сега, когато ви открих, нека станем приятели. Пийнете и говорете за всяко нещо, което ви е приятно.

Мусаши, в добро настроение, прие чашата със саке и заотпива глътка подир глътка успоредно с домакина си. Не след дълго лицето му бе яркочервено.

Геки, комуто още не личеше нищо, се обади:

— Ние, самураите от севера, можем да пием по много. Правим го, за да се стоплим. Господарят Дате може да надпие всеки един от нас. С такъв силен военачалник начело не би могло отрядите му да паднат по-долу.

Прислужницата продължаваше да носи още саке. Дори след като тя на няколко пъти бе подрязала фитила в лампата, Геки не проявяваше готовност да спира.

— Дайте да пием цяла нощ — предложи той. — Така ще можем и цяла нощ да си говорим.

— Хубаво — съгласи се Мусаши. После с усмивка добави: — Казахте, че сте говорил с господаря Карасумару. Добре ли го познавате?

— Не би могло да се каже, че сме близки приятели, но през годините доста пъти съм ходил в дома му с различни поръчения. Той се държи много приятелски, да ви кажа.

— Да, с него ме запозна Хонами Коецу. За благородник изглеждаше забележително жизнен.

С някак недоволен вид, Геки попита:

— Това ли е единственото ви впечатление? Ако бяхте поговорили с него по-дълго, смятам, щяхте да се поразите от ума и искреността му.

— Е, тогава бяхме в квартала за развлечения.

— В такъв случай той, предполагам, се е въздържал да се разкрива много пред вас.

— А какъв е той всъщност?

Геки седна по-чинно и с твърде сериозен глас заяви:

— Той е обременен човек. Дори, ако щете, страдащ човек. Произволът на шогуната дълбоко го тревожи.

За миг Мусаши долови идващия от езерото тих плисък на вълните и забеляза сенките, които бялата светлина на лампата изрязва.

Внезапно Геки попита:

— Вие, приятелю мой Мусаши, заради кого се стремите да усъвършенствате бойните се умения?

Мусаши никога не се бе замислял над този въпрос и с непревзета искреност отвърна:

— Заради самия мен.

— Това донякъде е добре, но заради кого се стремите да усъвършенствате себе си? Вашата цел със сигурност е не просто лична слава и чест. Това надали е достатъчно за човек като вас. — По случайност или преднамерено Геки стигна до темата, за която всъщност искаше да говори. — Сега, когато цялата страна е подвластна на Иеясу — заяви той, — имаме привиден мир и благополучие. Но истински ли са те? Могат ли хората да живеят при сегашното управление наистина щастливо?

— През вековете е имало Ходжо, Ашикага, Ода Нобунага, Хидейоши — дълга върволица от военни управници, които упорито са потискали не само народа, но и Императора с неговия двор. Императорското правителство е било използвано, а простите хора — безжалостно грабени. Всички облаги са се полагали на военното съсловие. И това продължава от Минамото но Йоритомо, нали така? Днес положението е непроменено.

— Нобунага сякаш имаше известна представа за произтичащите от всичко това неправди — той поне построи нов дворец за Императора. Хидейоши не само почете Императора Го-Йодзей, като накара всички даймио да положат пред него клетва за вярност, но дори се опита да осигури известно благосъстояние и радост за простите хора. Но какво да кажем за Иеясу? Както и да го погледнем, той не са занимава с нищо извън интересите на неговия собствен род. Така щастието на народа и добруването на императорското семейство отново биват жертвани заради богатството и властта на един военен тиранин. Изглежда, че сме на прага на нова ера на произвол. Никого това положение не тревожи повече от господаря Дате Масамуне и — между благородниците — господаря Карасумару.

Геки млъкна и зачака отговор, но не последва друго освен едно едва разбираемо:

— Ясно.

Като всеки друг, Мусаши съзнаваше дълбоките политически промени, настъпили след битката при Секигахара. При все това никога не се бе замислял върху действията на различните даймио, които поддържаха Осака, върху не дотам благовидните подбуди на рода Токугава или върху отношението, което имаха към властта могъщите господари от покрайнините като Дате и Шимадзу. Всичко, което знаеше за Дате, бе, че владенията му по официални данни давали годишен приход от три милиона крини ориз, но в действителност навярно дават пет милиона, както спомена и Геки.

— Два пъти всяка година — продължи Геки, — господарят Дате праща припаси от нашите владения на господаря Коное в Киото, който да ги поднесе на Императора. Никога не е пропускал да стори това, дори по време на война. Ето защо ходих в Киото.

— Крепостта Аоба е единствената в страната, където нарочна стая е запазена за Императора. Малко вероятно е, разбира се, тя някога да бъде използвана, но господарят Дате така или иначе я отдели за него и я направи с дърво, взето от стария Императорски дворец, когато го престрояваха. Нареди да донесат дървото с лодка от Киото в Сендай.

— И нека ви разкажа за войната в Корея. През време на похода там Като, Кониши и други военачалници се надпреварваха за лична слава и победи. Но не и господарят Дате. Вместо герба на собственото си семейство той носеше знака на изгряващото слънце и на всички говореше, че никога не би повел хората си в Корея заради славата на своя собствен род или на Хидейоши. Тръгнал е от любов към самата Япония.

Докато Мусаши внимателно слушаше, Геки се увлече в своя монолог, описа господаря си с най-бляскави думи и увери Мусаши, че бил ненадминат в своята неотклонна преданост към отечеството и Императора.

За известно време забрави за пиенето, но внезапно погледна надолу и каза:

— Сакето изстина.

Плесна с ръце да повика прислужницата и се накани да поръча още.

— Пих повече от достатъчно — прекъсна го бързо Мусаши. — Ако не възразявате, сега по-скоро бих искал малко ориз и чай.

— Вече? — промърмори Геки.

Остана явно разочарован, но от уважение към госта каза на момичето да донесе ориза.

Докато се хранеха, той продължи да говори. Впечатлението, което Мусаши си състави за явно преобладаващия сред самураите от владенията на господаря Дате дух бе, че поотделно и като цяло те взимат много присърце Пътя на самураите и възпитават себе си в съответствие с този Път.

Пътят бе познат от древни времена, когато се беше зародило военното съсловие, но сега неговите нравствени ценности и повели бяха малко повече от блед спомен. През време на безпорядъчните междуособици от петнадесети и шестнадесети век, нравите на бойците бяха покварени, ако не и напълно занемарени и сега едва ли не всеки, който може да борави със сабя или да пусне стрела от лък, биваше смятан за самурай, без оглед на предаността — или липсата на преданост, — които той показва по отношение на Пътя.

Самозваните самураи от ново време често бяха хора с по-недостоен нрав и по-долни страсти, отколкото простите селяни и градски жители. Нямаха нищо, с което да спечелят уважението на по-нископоставените от тях, освен мускули и умение в боя. Тези хора в крайна сметка бяха обречени. Малцина от даймио бяха в състояние да видят това и само една шепа от по-високопоставените васали на родовете Токугава и Тойотоми замисляха да създадат нов Път на самураите, който да стане основа на силата и благоденствието на страната.

Мислите на Мусаши се върнаха към годините, когато бе затворен в крепостта Химеджи. Такуан, който си спомни, че господарят Икеда има в своята библиотека препис на „Нучийо Шушин-кан“ от Фушикан, я взе оттам за Мусаши, за да я изучи. Фушикан бе писателското име на прославения пълководец Уесуги Кеншин; в книгата си той бе записал напътствия за ежедневното военно обучение на своите главни васали. От нея Мусаши не само научи за личните дела на Кеншин, а и разбра също защо Кеншиновото владение в Ечиго се е прочуло в цялата страна с богатството и военната доблест на служителите си.

Повлиян от въодушевените описания на Геки, започна да му се струва, че господарят Дате не само е равен на Кеншин по доблест, но и сред неговите служители владее дух, насърчаващ самураите да изградят нов Път, който, ако това стане необходимо, да им даде сили да се противопоставят дори на шогуната.

— Трябва да ми простите, че все продължавам да говоря за неща, които ме засягат лично — извини се Геки. — А вие какво мислите, Мусаши? Бихте ли искал да дойдете в Сендай, за да се уверите сам? Негово височество е откровен и прям. Щом се стремите да откриете Пътя, сегашното ви положение за него не е от значение. Можете да говорите с него, както бихте говорили с всеки друг.

— Има голяма нужда от самураи, които да посветят своя живот на страната. Ще бъда повече от щастлив да ви препоръчам. Ако нямате нищо против, може да идем в Сендай заедно.

Междувременно подносите с вечерята вече бяха отнесени, но разпалеността на Геки ни най-малко не бе намаляла, Впечатлен, но все още предпазлив, Мусаши отвърна:

— Ще трябва да помисля, преди да мога да ви дам отговор.

След като си казаха „лека нощ“, Мусаши отиде в своята стая, където остана да лежи буден в тъмното, с блеснали очи.

Пътят на самураите. Мислите му се събраха върху това понятие и как то се свързва с него и сабята му.

Изведнъж прозря истината — похватите на сабленото изкуство не са негова цел, той търси един всеобхватен Път на меча. Сабята трябва да стане повече от просто оръжие — от нея се иска да бъде отговор на житейските въпроси. Пътят на Уесуги Кеншин и Дате Масамуне е ограничен само до военното дело, скован от обичая. От него зависи да добави към всичко това едно човешко измерение, да му придаде по-голяма дълбочина и възвишеност.

За първи път се запита по силите ли е на един незначителен човек да стане едно с всемира.

Пари в дар

Първата мисъл на Мусаши при събуждане бе за Оцу и Джотаро и макар двамата с Геки да водиха на закуска съвсем обичаен разговор, въпросът как да ги намери въобще не излизаше от ума му. След като излязоха от странноприемницата, той несъзнателно започна да се вглежда във всяко лице, което срещаха по пътя. Един-два пъти му се стори, че вижда пред себе си Оцу, само за да открие после, че е сбъркал.

— Вие изглежда търсите някого — отбеляза Геки.

— Така е. С моите спътници се разделихме по пътя и сега се тревожа за тях. Мисля, по-добре ще е да се откажа от това да дойда с вас до Едо и да претърся някои от другите пътища.

— Това е лошо — отвърна разочарован Геки. — Много разчитах да пътуваме заедно. Надявам се това, че снощи говорих прекалено много, да не промени вашето намерение да посетите Сендай.

Държанието на Геки, прямо и мъжествено, се харесваше на Мусаши.

— Много любезно от ваша страна, че ме каните — каза той. — Надявам се някой ден да имам тази възможност.

— Бих искал сам да видите как нашите самураи се обучават. А ако това не ви интересува, тогава просто го приемете като едно пътуване, за да опознаете ново място. Ще можете да чуете местните песни и да посетите Мацушима. Тя е прочута с гледките си, да знаете.

Геки се сбогува и пъргаво тръгна към прохода Вада.

Мусаши се извърна и закрачи назад към мястото, където главният път за Кошу се отклоняваше от пътя Накасендо. Застана там и се зае да обмисли какво ще прави. В това време към него се приближи група надничари от Сува. По облеклото им можеше да се предположи, че са хамали, коняри или носачи на примитивните паланкини, които се използваха по тези места. Приближиха се бавно, със скръстени ръце, прилични на войска от раци.

Докато погледите им грубо шареха по Мусаши, един се обади:

— Господине, вие явно търсите някого. Някоя хубава дама ли е или просто слуга?

Мусаши поклати глава, махна им леко пренебрежително и се обърна на друга страна. Не знаеше на изток или на запад да тръгне и накрая реши този ден да остане на място и да види какво ще може да открие в околността. Ако въпросите му не го доведат до никъде, ще може вече с чиста съвест да продължи към столицата на шогуна.

Мислите му бяха прекъснати от един от работниците.

— Ако търсите някого, ние можем да ви помогнем — каза той. — По-добре ще е, отколкото да се маете под това горещо слънце. Как изглежда вашият приятел?

Друг добави:

— Няма дори да ви определяме цена за услугата. Оставяме това на вас.

Мусаши склони да им опише подробно Оцу и Джотаро.

След като се посъветва с другарите си, първият от мъжете каза:

— Не сме ги виждали, но ако се разделим, със сигурност ще ги открием. Похитителите трябва да са тръгнали по един от трите пътя между Сува и Шиоджири. Вие не познавате тукашната околност, а ние — напротив.

Не особено уверен във възможността за успех при такава насечена местност, Мусаши каза:

— Добре, идете ги потърсете.

— Готово — извикаха мъжете.

Те пак се събраха накуп, явно за да решат кой къде ще иде. След това предводителят излезе напред и почтително потри длани.

— Остава само едно дребно нещо, господине. Видите ли… Не ми се щеше да го казвам, но ние сме просто работници, нямаме и петак. Ами, никой от нас не е хапвал днес нищо. Питахме се дали не можете да ни платите отсега половината за деня и да кажем — малко нещо отгоре. Обещавам, че до залез-слънце ще намерим вашите спътници.

— Разбира се. Бездруго мислех да ви предплатя нещо.

Мъжът спомена една сума, за която, след като преброи парите си, Мусаши установи, че е повече от това, което има. Не беше като да не цени стойността на парите, но тъй като пътуваше сам и нямаше никой, който да зависи от него, отнасяше се към тях с безразличие. Приятели и почитатели понякога му даваха като подарък пари за път, имаше и храмове, където често успяваше да пренощува безплатно. По друго време преспиваше на открито и изкарваше без обичайната храна. По един или друг начин винаги бе успявал да се оправи.

По време на това пътуване остави паричните въпроси на Оцу, която бе получила от господаря Карасумару значителен подарък от пари за из път. Всяка сутрин тя плащаше сметката в странноприемницата и му даваше известно количество пари за харчене, както би правила всяка обикновена домакиня.

Сега Мусаши задържа малко за себе си и раздаде останалите пари на мъжете. Макар да бяха очаквали повече, те „само заради него“ се съгласиха все пак да предприемат издирването.

— Чакайте ни при двуетажната порта на светилището Сува Мьоджин — посъветва го този, който говореше от името на всички. — До вечерта ще сме се върнали с някакви новини.

Те се пръснаха в няколко различни посоки.

Вместо да пилее деня си, без да прави нищо, Мусаши отиде да разгледа крепостта Такашима и град Шимосува. Спираше се тук и там да отбележи разни особености на местния пейзаж, които някога в бъдеще можеше да му се наложи да използва и да разгледа начините за напояване. На няколко пъти попита дали в околността има известни познавачи на военното дело, но не научи нищо, което да го заинтересува.

С наближаването на залез-слънце Мусаши отиде при светилището и уморен и обезсърчен, седна на каменните стъпала, които водеха към двуетажната порта. Никой не се появи и той тръгна да пообиколи обширните вътрешни дворове. Когато се върна при портата обаче, там все още нямаше никого.

Макар да не бе силен, шумът от конски тропот почна да го дразни. Слезе по стълбите и стигна до някакъв скрит зад дърветата навес, където един много стар коняр даваше храна на свещените храмови бели коне.

Той укорително погледна Мусаши.

— Мога ли да ви помогна? — попита сухо. — По работа в светилището ли идвате?

След като чу защо Мусаши е тук, избухна в неудържим смях. Мусаши, който не виждаше в своето положение нищо смешно, не направи усилие да прикрива намръщеното си изражение. Преди обаче да е казал нещо, старецът се обади:

— Не ви е работа да пътувате самичък. Много сте простодушен. Нима наистина помислихте, че такива крайпътни скитници ще се хванат цял ден да търсят вашите приятели? Щом сте им платил предварително, никога повече няма да ги видите.

— Ще рече, вие смятате, че те просто са се престорили, когато се пръснаха и тръгнаха в разни посоки?

Изражението на коняря стана сега съчувствено.

— Ограбили са ви! — каза той. — Чувах, че днес целия ден десетина бродяги пиели и играели комар в една горичка от другата страна на върха. Най-вероятно е да са вашите. Такива неща стават постоянно. — И той продължи с няколко разказа за пътници, с измама лишени от безсъвестни хора от парите си. Накрая обаче заключи: — Така върви светът. Отсега нататък бъдете по-внимателен.

След този мъдър съвет старецът вдигна своето ведро и се отдалечи, оставяйки Мусаши с чувството, че е глупак.

— Сега е много късно да сторя каквото и да било — въздъхна той. — Гордея се с това, че никога не оставям и едно открито място пред моите противници, а сега една дружина неграмотни работници ме взима за нищо!

Съзнанието за прекомерната му доверчивост дойде за него като шамар в лицето. Такива неща лесно могат да помътнят обучението му в Изкуството на войната. Как може някой, когото хора, по-долни от него, така лесно лъжат, да застане начело на цяла войска? Докато бавно се качваше нагоре към портата, Мусаши реши занапред повече да внимава какво става в света наоколо му.

Един от работниците се озърташе в тъмното и веднага щом видя Мусаши, му извика и изтича малко надолу по стълбите.

— Радвам се, че ви намирам, господине — каза той. — Имам новини за единия от хората, които търсите.

— О? — След като току-що се бе упреквал за простодушието си, Мусаши остана удивен, но и благодарен да узнае, че не всички на този свят са измамници. — Какво ще рече „единия“ — момчето или жената?

— Момчето. То е заедно с Дайдзо от Нарай и аз открих къде е сега Дайдзо или поне накъде е тръгнал.

— И къде ще да е това?

— Не ми се стори, че онази паплач, с която бях днес сутринта, ще изпълни обещанието си. Те целият ден играха комар, но на мен ми стана мъчно за вас. Тръгнах от Шиоджири към Себа и разпитвах всички, които срещнех по пътя. Никой не знаеше нищо за момичето, но от прислужницата в хана, където обядвах, чух, че днес към пладне Дайдзо бил минал през Сува на път за прохода Вада. Каза, че с него имало някакво момченце.

Мусаши се почувства неудобно и доста тържествено каза:

— Голяма добрина сте имали да ме известите за това.

Извади кесия, като знаеше, че тя съдържа само колкото да плати за собствената си вечеря. За миг се поколеба, но като си помисли, че честността не бива да остава невъзнаградена, даде на работника своята последна монета.

Доволен от възнаграждението, мъжът вдигна парите в знак на благодарност към челото си и щастлив си тръгна.

Докато гледаше как парите му се отдалечават по пътя, Мусаши реши, че ги е използвал за по-достойна цел от това да напълни стомаха си. Може би работникът, след като научи, че порядъчните постъпки могат да носят полза, ще излезе утре на пътя и ще помогне на някой друг странник.

Вече бе тъмно, но Мусаши реши, вместо да спи под стряхата на някоя селска къща, по-добре да прекоси прохода Вада. Ако пътува цяла нощ, би трябвало да настигне Дайдзо. Тръгна напред, повторно предвкусвайки удоволствието да бъде сам нощем на пустия път. Нещо в това го привличаше. Докато броеше крачките си и се вслушваше в мълчаливия глас на небесата горе, можеше да забрави всичко и да се радва на собственото си съществуване. Когато бе заобиколен от навалица, духът му често му се струваше натъжен и откъснат от хората, а сега го усети жив и бодър. Можеше хладно и безпристрастно да поразсъждава върху живота и дори да оценява себе си, както би оценил някой напълно чужд човек.

Малко преди полунощ бе отвлечен от своите размишления от някаква светлина в далечината. Откакто пресече моста над река Очиай, вървеше все нагоре. Единият проход вече бе зад гърба му; другият — при Вада — се чернееше напред под звездното небе, а зад него оставаше дори по-високия превал при Даимон. Светлината бе в някакво ниско място, успоредно на двете била.

„Прилича на голям огън, помисли си и за първи път от часове усети болезнен пристъп на глад. Може да ме пуснат да си изсуша ръкавите и да ми дадат малко каша или нещо друго.“

Щом се приближи, видя, че това не е огън на открито, а светлината от една малка крайпътна чайна. Имаше четири-пет коневръза, но коне не се виждаха. Изглеждаше невероятно в този час на такова място да има някой, но все пак Мусаши долавяше, смесен с пращенето на огъня, шум от дрезгави гласове. Няколко минути остана колебаещ се под стряхата. Ако бе селска или дърварска хижа, нямаше да има угризения да помоли за подслон и нещо останало за ядене, но това тук бе място за делови хора.

Мирисът на храна разпали глада му повече от всякога. Топлият пушек го обгърна и той не успяваше да се откъсне от него. „Е, ако им обясня в какво положение съм, може вместо заплащане да приемат статуята.“ „Статуята“ беше малкият образ на Канон, който бе изрязал от дървото на една стара слива.

Щом нахълта в чайната, стреснатите посетители прекъснаха разговора си. Вътрешността бе проста — пръстен под, в средата с огнище и комин, около които се бяха скупчили трима мъже на ниски столчета. В едно гърне вреше смес от глиганско месо и едра ряпа. В жаравата се грееше съд със саке. Съдържателят бе застанал с гръб към тях, режеше туршия и добродушно бъбреше нещо.

— Какво искате? — попита един от посетителите — човек с остър поглед и дълги бакенбарди.

Твърде гладен, за да го чуе, Мусаши подмина мъжете и като приседна на ръба на едно от столчетата, се обърна към стопанина:

— Дайте ми бързо нещо за ядене. Ориз и туршия ще стигнат. Каквото и да е.

Мъжът отля малко от яхнията върху паничка със студен ориз и я постави пред него.

— Смятате да пресечете тази нощ прохода ли? — попита той.

— А-ха — промърмори Мусаши, вече докопал някакви клечки за ядене и с наслада нахвърлил се върху храната. След втората хапка попита: — Знаете ли, дали един мъж на име Дайдзо — живее в Нарай — е минавал днес следобед оттук на път за прохода? С него има едно малко момче.

— Боя се, че не мога да ви помогна — отвърна собственикът и после се обърна към другите: — Тоджи, вие или вашите приятели виждали ли сте някакъв по-възрастен мъж на път с едно момче?

След като си прошепнаха нещо, тримата мъже с общо кимване отвърнаха отрицателно.

Мусаши, заситен и загрят от топлата храна, взе да се тревожи за сметката. Заради присъствието на останалите се бе поколебал да обсъди отначало това със собственика, но нито за миг не му се стори, че проси нещо. Просто му се видя по-важно да се погрижи първо за стомаха си. Реши, ако съдържателят не поиска да приеме статуята, да му предложи своя кинжал.

— Съжалявам, че трябва да ви кажа това — започна Мусаши, — но нямам у себе си никакви пари. Но вижте, аз не ви моля да ме нахраните безплатно. Тук имам нещо, което мога да предложа като заплащане, ако го приемете.

Неочаквано дружелюбно стопанинът отвърна:

— Сигурен съм, че ще стане. Какво е?

— Една статуя на Канон.

— Истинска статуя ли?

— О, не е работа на някой известен майстор — просто нещо, което съм правил сам. Може да не струва даже колкото паничка с ориз, но вижте я все пак.

Щом се зае да развързва връвта на торбата си — същата, която носеше от години — тримата мъже оставиха пиенето и съсредоточиха вниманието си върху ръцете му. Освен статуята, торбата съдържаше само един чифт долни дрехи и принадлежности за писане. Щом изсипа съдържанието й, нещо с дрънчене падна на пода. Останалите си поеха шумно дъх — предметът, който лежеше в нозете на Мусаши, беше кесия за пари, от която се изсипаха няколко златни и сребърни монети. Самият Мусаши се втренчи, онемял от изумление.

„Откъде се е взело това?“

Останалите мъже проточиха шии, за да огледат съкровището.

Мусаши усети, че в торбата има още нещо и извади оттам едно писмо. То беше само от един ред, гласящ:

Това засега трябва да покрие разходите ви по пътя.

Геки

Мусаши бързо разбра какво означава това — по този начин Геки се опитваше да го купи за служител на господаря на Сендай и крепостта Аоба — Дате Масамуне. Нарастващата възможност за решителен сблъсък между родовете Токугава и Тойотоми налагаше на големите даймио да държат при себе си значителен брой способни бойци. В тази безогледна надпревара за привличане на малцината наистина изтъкнати самураи особено обичан похват беше да се опиташ да направиш такива хора свои длъжници — макар и с някоя малка сума — и с това да получиш тяхното мълчаливо съгласие за бъдещо съдействие.

Общоизвестно беше, че Тойотоми Хидейори предоставя големи парични суми на Гото Матабей и Санада Юкимура. Макар привидно Юкимура да отшелничестваше на връх Кудо, от крепостта Осака му пращаха толкова много злато и сребро, че Иеясу нареди пълно разследване на случая. Тъй като личните нужди на оттеглил се военачалник, живеещ в скромна килия, са доста ограничени, едва ли не сигурно бе, че парите минават в ръцете на няколкото хиляди местни ронини, които прекарваха своето време в бездействие в близките градове и села и чакаха началото на бойните действия.

Да намери способен воин — както Геки смяташе, че е станало — и да го привлече на служба при своя господар бе една от най-големите възможни заслуги за един служител. И тъкмо по тази причина Мусаши сега не желаеше парите на Геки — да ги употреби би го обвързало с нежелано задължение. Само след няколко мига той реши да се откаже от този дар, все едно никога не го е получавал.

Без нито дума се пресегна надолу, вдигна кесията и я върна обратно в торбата си, после, като че нищо не се е случвало, се обърна към стопанина и каза:

— Е, тогава оставям статута тук като заплащане.

Мъжът обаче се възпротиви:

— Вече не мога да приема това, господине!

— Че има ли й нещо? Не твърдя да съм майстор, обаче…

— О, не е лоша и ако, както казахте, нямахте пари, щях да я взема, обаче вие имате много. Защо разхвърляте парите си пред очите на хората, щом искате да ви вярват, че сте без петак?

Останалите посетители, отрезвели и възбудени от вида на златото, живо закимаха в знак на съгласие. Мусаши, който осъзна безполезността на довода, че парите не са негови, извади една сребърна монета й я подаде на човека.

— Това е прекалено много, господине — оплака се този. — Нямате ли нищо по-дребно?

Един оглед набързо показа известни разлики в стойността на монетите, обаче не откри нито една по-дребна.

— Не се грижете за остатъка — каза Мусаши. — Можете да го задържите.

Вече неспособен да поддържа заблуждението, че парите ги няма, Мусаши пъхна за по-сигурно кесията в пояса си.

После, въпреки поканите да поостане още малко, нарами торбата и излезе навън в нощта. След като се бе нахранил и възстановил силите си, пресметна, че до изгрев-слънце ще може да стигне прохода Даимон. Денем би видял наоколо изобилие от планински цветя — алпийски рози, тинтява, диви хризантеми, — но нощем в огромното море на мрака можеше да различи само легналата над земята подобна на памук мъгла.

Беше на около четвърт час път от чайната, когато един от мъжете, които видя там, го спря с думите:

— Чакайте! Забравихте си нещо. — Като настигна Мусаши, мъжът запъхтян додаде: — Ама бързо ходите! След като си тръгнахте, намерих тези пари и ви ги нося. Ваши трябва да са.

Той протегна към него една сребърна монета, която Мусаши отказа с думите, че положително не е негова. Мъжът настояваше, че е.

— Трябва да се е търколила в ъгъла, когато си изпуснахте кесията.

Тъй като не беше преброил парите, Мусаши нямаше възможността да докаже, че човекът не е прав. С няколко думи за благодарност взе среброто и го мушна в ръкава на кимоното си. По някаква причина обаче никак не се трогна от тази проява на честност.

Макар да бе свършил работата си, мъжът продължи да върви редом с Мусаши и започна да бъбри.

— Може би не бива да ви питам, но при някой известен учител ли изучавате саблен бой?

— Не. Сам се обучавам.

Вялият отговор не успя да обезсърчи мъжа, който обяви, че също бил по-рано самурай и допълни:

— Понастоящем съм принуден да живея тук в планините.

— Нима?

— А-ха. Както и другите двама. Всички бяхме самураи. Сега си изкарваме хляба със сечене на дърва и събиране на билки. Като дракона от пословицата сме, дето чака в езерото да удари неговия час. Не мога да се правя на Сано Гендзаемон, обаче когато му дойде времето, ще хвана старата си сабя, ще си сложа изтърканите доспехи и ще ида да се бия за някой прочут даймио. Само чакам този ден да дойде!

— Вие за Осака или за Едо сте?

— Без значение. Главното е да си на нечия страна, иначе ще си пропилея живота в този пущинак.

Мусаши учтиво се усмихна.

— Благодаря, че ми донесохте парите.

После, в опит да се откачи от човека, закрачи с широки, бързи крачки. Мъжът продължаваше да ходи редом с него. При това постоянно се доближаваше към лявата страна на Мусаши — действие, което всеки опитен боец би взел за подозрително. Вместо обаче де разкрива своето безпокойство, Мусаши не направи нищо да се защити отляво и се остави съвсем открит.

Мъжът започна да се държи все по-приятелски.

— Мога ли да ви предложа нещо? Ако желаете, защо не дойдете да пренощувате у нас? След прохода Вада ви остава още и Даимон. До сутринта може и да стигнете, но е много стръмно — пътят е труден за някой, който не познава този край.

— Благодаря. Мисля, че ще се възползвам.

— Така и трябва. Единственото е, че няма нищо какво да ви предложим за храна или забавление.

— Ще се радвам, ако има къде да ме сложите да легна. Къде е домът ви?

— На около половин час встрани наляво и още малко нагоре.

— Вие настина живеете навътре в планината, а?

— Както ви казах, докато му дойде времето, сме се притаили — събираме билки, ловуваме, такива неща. Живея заедно с останалите двама души.

— Като стана дума, сега те къде са?

— Сигурно още пият. Всеки път като идем на онова място и те се напиват, та накрая трябва да ги влача до вкъщи. Тази вечер реших просто да ги оставя… Внимавайте! Там е много стръмно — долу тече поток. Опасно е.

— Ще пресичаме ли потока?

— Да. Тук е тесен и точно под нас има прехвърлено едно дърво. След като пресечем, тръгваме надясно и ще се качим нагоре по брега.

Мусаши усети, че мъжът се е спрял на едно място, но не погледна назад. Намери дървото и тръгна по него. Миг по-късно мъжът се метна напред и вдигна края на ствола, опитвайки се да хвърли Мусаши във водата.

— Какви ги вършите?

Викът дойде отдолу, но непознатият вирна глава от изненада. Мусаши, който бе очаквал коварния ход, вече беше скочил от дървото и леко като птичка се бе приземил върху един голям камък. Стреснатият нападател пусна дървото в потока. Преди завесата от пръски да се е слегнала, Мусаши вече бе скочил отново на брега и посякъл противника си. Всичко стана така бързо, че този дори не видя кога Мусаши извади сабята.

Трупът се сгърчи за миг-два, преди да застине в неподвижност. Мусаши не го удостои дори с поглед. Вече повторно бе заел стойка, готов за следващото нападение — беше сигурен, че такова ще последва. Докато се готвеше да го посрещне, косата му настръхна като перата по орлова глава.

Настъпи кратка тишина, след която се чу трясък, достатъчно силен да разцепи клисурата на две. Изстрелът дойде като че ли някъде от отсрещната страна. Мусаши приклекна и добре премерената сачма изсвистя там, където допреди малко бе тялото му и заседна във високия бряг зад него. Паднал, сякаш е ранен, той хвърли поглед към другата страна, където зърна във въздуха като светулки да хвъркат червени искри. Едва успя да различи две предпазливо пълзящи напред сенки.

Пречистващ огън

Здраво стиснал със зъби искрящия фитил, мъжът се приготви отново да стреля с мускета си. Съучастникът му се сви долу и като се напрегна да види в далечината, прошепна:

— Мислиш ли, че няма опасност?

— Сигурен съм, че го улучих от първия път — дойде уверен отговор.

Двамата запълзяха предпазливо напред, но едва бяха стигнали края на брега, когато Мусаши със скок се изправи. Онзи с пушката си пое шумно дъх и стреля, но загуби равновесие и куршумът хвръкна нахалост някъде към небето. Докато ехото отекваше в клисурата, двамата мъже от чайната побягнаха по пътеката.

Внезапно единият се спря на място и изрева:

— Чакай! За какво бягаме? Ние сме двама, той — само един. Аз ще му изляза, ти може да ме подкрепяш.

— С теб съм! — викна притежателят на мускета, като пусна фитила и насочи приклада на оръжието срещу Мусаши.

Двамата определено бяха нещо повече от обикновени главорези. Мъжът, когото Мусаши взе за по-главния, боравеше със сабята си с истинско умение, но при все това не беше по мярката на Мусаши, който с един замах на своето оръжие прати и двамата във въздуха. Мъжът с пушката, разполовен от рамото до кръста, падна мъртъв на земята и горната част на тялото му остана да виси над брега като окачена на конец. Другият мъж, хванал ранения си лакът, побягна нагоре по склона с Мусаши по петите си. Зад него се вдигаха и падаха пръски от земя и камъчета.

Клисурата, известна като долината Буна, бе разположена по средата между проходите Вада и Даимон и беше взела името си от буковете, с които като че цялата бе изпълнена. На най-високото място стоеше една необичайно голяма планинска хижа, обградена от дървета и самата грубо стъкмена от дъбови стволове.

Разбойникът бързо се завтече към едно малко пламъче от факла и извика:

— Угасете светлините!

Някаква жена закри с ръкав пламъка и възкликна:

— Ама ти… О! Целият си в кръв!

— М-мълчи, глупачке! Угаси светлините, вътре също!

Бе така задъхан, че думите едва излизаха от устата му. След един последен поглед назад се понесе покрай жената. Тя духна факлата и се спусна подире му.

Докато Мусаши стигне до хижата, никъде не се виждаше и проблясък от светлина.

— Отворете! — ревна той.

Беше възмутен не от това, че го взеха за глупак, нито пък от подлото нападение, а понеже хора като тези ежедневно вредяха на невинни пътници.

Би могъл да разбие дървените кепенци, но вместо да напада отпред, което щеше да остави гърба му опасно открит, предпазливо остана на разстояние от четири-пет лакти.

— Отворете!

Като не получи отговор, вдигна най-големия камък, който успа да хване и го метна към кепенците. Удари процепа между двете крила. Мъжът и жената едновременно политнаха назад към вътрешността на къщата. После някъде отдолу изхвръкна една сабя, следвана от мъжа, който пълзеше на колене. Той бързо стана и отстъпи навътре в къщата. Мусаши се метна напред и го хвана отзад за кимоното.

— Не ме убивайте! Простете ми! — замоли Гион Тоджи с плачлив глас, напълно подхождащ на дребен крадльо.

Скоро той отново беше на крака и се опитваше да намери слабото място на Мусаши. Този отбиваше поред неговите удари, но когато настъпи, за да притисне противника си, Тоджи събра всички сили, изтегли своята къса сабя и силно замахна. Като избягна ловко острието, Мусаши улови Гион, нададе презрителен вик и с трясък го метна в съседната стая. Някой от крайниците на Тоджи удари окачалката за котела и бамбуковият прът с шумен пукот се счупи. От огнището като вулканичен облак се вдигна бяла пепел.

Дъжд от хвърчащи през пушека и пепелта предмети задържа Мусаши на разстояние. Щом пепелта се уталожи, той видя, че негов противник вече не е главатарят на разбойниците, който се бе проснал възнак край стената. Жената, между проклятията, които сипеше, хвърляше по Мусаши всичко, което успее да докопа — капаци на съдове, подпалки, метални пръчици за хранене, чаени купички.

Мусаши се метна напред и бързо я затисна към пода, но тя успя да изтегли от косата си една игла и да го мушне с нея. Щом стъпи с крак върху китката й, тя изскърца със зъби, после с яд и отвращение извика към припадналия Тоджи:

— Ти нямаш ли гордост? Как може да загубиш от никаквец като този?

Като чу гласа, Мусаши рязко си пое дъх и я пусна. Тя скочи на крака, сграбчи късата сабя и се хвърли срещу него.

— Спрете, госпожо — каза Мусаши.

Стресната от неочаквано любезния тон, жената се спря и с отворена уста го изгледа.

— Я, че… това е Такедзо!

Предчувствието му се оправда. Освен Осуги, единствената жена, която още би го наричала с неговото детинско име, бе Око.

— Наистина е Такедзо — възкликна тя. Гласът й стана сладникаво гальовен. — Сега се казваш Мусаши, нали така? Доста голям майстор на сабята си станал, а?

— Какво правиш на място като това?

— Срам ме е да ти кажа.

— Този мъж, дето лежи там, съпруг ли ти е?

— Ти трябва да го познаваш. Това е, каквото е останало от Гион Тоджи.

— Това ли бил Тоджи? — промълви Мусаши.

В Киото беше чувал що за измамник бил Тоджи, как прибрал събраните за разширение на училището пари и тайно избягал заедно с Око. При все това, докато гледаше човешкото подобие до стената, не можеше да не изпита към него съжаление.

— По-добре се погрижи за него — каза. — Ако знаех, че ти е съпруг, нямаше да съм толкова груб.

— Ох, ще ми се да пропълзя в някоя дупка и да се скрия — изхленчи Око.

Тя отиде при Тоджи, даде му малко вода и когато той започна да се съвзема, му каза кой е Мусаши.

— Какво? — простена той хрипливо. — Миямото Мусаши ли? Онзи, дето… Ох, ужас!

Покри лицето си с ръце и отчаяно се сви на две.

Забравил гнева си, Мусаши се остави да го приемат сега като почетен гост. Око помете пода, оправи огнището, сложи нови съчки и загря малко саке.

Подаде му една чаша и в съответствие с правилата за добро държание се обърна към него:

— Не можем нищичко да ви предложим, но…

— В чайната се наядох достатъчно — отвърна любезно Мусаши. — Моля ви, не си правете въобще труда.

— О, надявам се да можете да хапнете от това, което съм сготвила. От толкова време не сме се виждали.

След като закачи един съд с яхния над огъня, Око седна до него и му наля саке.

— Това ми напомня за едно време при връх Ибуки — отбеляза дружелюбно Мусаши.

Беше излязъл силен вятър и макар кепенците отново да бяха захванати по местата си, проникна през разните цепнатини и започна да разнася дима, който се вдигаше от огнището към покрива.

— Моля ви, не ми напомняйте за това — каза Око. — Но кажете, чувал ли сте нещо за Акеми? Имате ли някаква представа къде е тя?

— Чувах, че прекарала няколко дни в странноприемницата на връх Хиеи. Тя и Матахачи бяха намислили да отидат в Едо. Изглежда, че е избягала с всичките му пари.

— О? — възкликна разочарована Око. — И тя значи.

Втренчи се в пода, натъжена от сравнението между живота на дъщеря си и своя.

Щом дойде достатъчно на себе си, Тоджи се присъедини към тях и започна да моли Мусаши да му прости. Действал, призна си, без да мисли и сега горчиво съжалявал за това. Щял да дойде ден, увери той своя гост, когато пак ще стане известен като същия Гион Тоджи, когото светът знаел отпреди.

Мусаши си замълча, тъй като не му се искаше да казва, че изглежда поначало няма голяма разлика между Тоджи — самурая и Тоджи — разбойника. Ако обаче неговият домакин се завърнеше като воин в обществото, от това пътищата щяха да станат много по-сигурни за хората.

Леко разнежен от сакето, той се обърна към Око:

— Смятам, че би било разумно да се откажете от този опасен живот.

— Съвсем прав сте, но естествено, не сама съм избрала това съществуване. Щом напуснахме Киото, се канехме да си опитаме щастието в Едо. В Сува обаче Тоджи захвана да играе комар и загуби всичко, което имахме — парите за път дори. Сетихме се за търговията с мокса, та започнахме да събираме билки и да ги продаваме в града. Ох, дотук ми е дошло от неговите планове за бързо забогатяване. Тази нощ ми е последната тук.

Както обикновено, след няколкото чашки в гласа й се промъкна кокетна нотка. Започваше да прилага своите женски хитрини.

Око бе жена на средна възраст, още опасна. Домашната котка ще подскача доволно на коленете на своя стопанин, докато я хранят добре и се грижат за нея, но пуснете я на воля в планината и преди да се опомните тя вече ще броди нощем със светнали очи, готова да се нагости с някой труп или да откъсне жива плът от някой повален от болест край пътя пътник. Око беше досущ такава.

— Тоджи — обърна се тя любвеобилно, — според Такедзо Акеми тръгнала за Едо. Не можем ли и ние да идем там и да заживеем отново малко по-човешки? Ако намерим Акеми, сигурна съм, че ще можем да измислим някоя доходоносна работа.

— Е, може и така да стане — беше вялият отговор.

Тоджи умислено бе обгърнал с ръце колената си; може би загатнатото — да търгуват с тялото на Акеми — се оказа твърде грубо дори и за него. Живял с тази хищна жена, той започваше да изпитва същите съжаления като Матахачи.

На Мусаши изражението на лицето на Тоджи се стори жалко. То му напомни за Матахачи. С потръпване си спомни как самият той на времето бе притеглен от чара на Око.

— Око — обади се Тоджи, като вдигна глава, — не остава много до съмване. Мусаши навярно е уморен. Защо не му постелеш в задната стая, та да може да си почине малко?

— Да, разбира се — Тя изгледа косо Мусаши с весел пиянски поглед и добави: — Ще трябва да внимаваш, Такедзо. Там отзад с тъмно.

— Благодаря. Малко сън ще ми е от полза.

Последва я през един тъмен коридор до задната част на къщата. Стаята приличаше на пристроена. Крепеше се на греди и се вдаваше над долината, на височина от около седемдесет лакти над реката долу. Въздухът бе влажен от мъглата и носещите се от един водопад пръски. Всеки път, щом стоновете на вятъра се засилеха, стаичката се разлюляваше като лодка.

Око се отдалечи по тесните дъсчици, които покриваха пода в откритото преддверие на стаята с огнището.

— Той легна ли си? — попита Тоджи.

— Струва ми се — да — отвърна тя, като коленичи до него. После прошепна в ухото му: — Какво се готвиш да правиш?

— Иди повикай останалите.

— Продължавате ли?

— При всички случаи! Не е само въпрос до парите. Убия ли това копеле, ще съм отмъстил за дома Йошиока.

Око запретна полите на кимоното си и излезе. Под беззвездното планинско небе тя се забърза, облъхвана от черния вятър като някаква призрачна котка. Дългата й коса се вееше след нея.

Скришните места в планината бяха обитавани не само от птици и зверове. Докато обикаляше, Око се свърза с повече от двадесет мъже, всички от разбойническата дружина на Тоджи. Приучени на нощни нападения, те по-тихо от плаващи листа се понесоха към едно място точно пред хижата.

— Само един ли е?

— Самурай ли?

— Пари има ли?

Проведеният шепнешком разговор бе придружаван от обяснителни движения на ръцете и очите. Неколцина от мъжете, хванали мускети, кинжали и копия, каквито използват ловците на диви свине, заобиколиха задната стая. Около половината слязоха в долината, докато двама се спряха по средата на склона, точно под помещението.

Подът вътре бе покрит с тръстикови рогозки. Покрай едната стена имаше грижливо струпани на купчинки сушени билки и сбирка от хаванчета и други принадлежности, използвани за направа на лекарства. На Мусаши приятният мирис на билките се стори успокояващ — сякаш го приканваше да затвори очи и да заспи. Усети тялото си отпуснато и морно. Беше обаче премного предпазлив, за да се отдаде на сладостното изкушение.

Съзнаваше, че се готви нещо. Събирачите на билки в Мимасака никога нямаха подобни помещения за склад — техните винаги бяха разположени далеч от влагата и листака, където тя се събира. На мътната светлина на една малка лампа, оставена до възглавницата му, Мусаши различи и нещо друго, което го разтревожи. Около металните скоби, които придържаха стените на стаята, имаше множество дупки от гвоздеи. Забеляза също оголени места по дървото, които по-рано трябва да са били покрити от други дъски.

По устните му се появи лека усмивка, но не се и помръдна.

— Такедзо — извика тихо Око. — Спиш ли? — Тя внимателно плъзна шоджито настрана, пристъпи на пръсти към постелята и сложи до главата му един поднос. — Ще ти оставя малко вода — каза.

Той с нищо не издаде, че е буден.

— Всичко наред ли е? — прошепна й Тоджи, щом тя се върна в самата хижа.

— Здраво е заспал — отвърна тя и за да бъде по-ясна, сама затвори очи.

С доволен вид, Тоджи бързо излезе навън, отиде зад постройката и размаха един запален пушечен фитил, при което мъжете долу издърпаха подпорите изпод стаята и я пратиха с грохот долу в долината — с все стените, скелета, гредите на покрива и всичко останало.

С тържествуващ рев останалите наскачаха от своите скривалища и се спуснаха надолу към брега. Следващата стъпка щеше да е да измъкнат измежду дърветата трупа и вещите на жертвата. След това съвсем просто щеше да е да съберат парчетата и наново да сглобят стаята.

Разбойниците се метнаха в купа от дъски и пръти като нахвърлящи се на кокали кучета.

— Намерихте ли тялото? — попитаха останалите, които идваха отгоре.

— Не, не сме още.

— Трябва тук някъде да е.

— Може при падането да се е ударил в скала или нещо такова и да е отскочил настрана — извика дрезгаво Тоджи. — Огледайте навсякъде наоколо.

Камъните, водата, дърветата и растенията в долината се обагриха в яркочервено. С възгласи на изненада Тоджи и хората му вдигнаха погледи към небето. На седемдесет лакти над тях от вратите, прозорците, стените и покрива на хижата излизаха ярки пламъци. Цялата се бе превърнала в голямо огнено кълбо.

— Бързо! Побързайте! Връщайте се горе!

Пронизителният вик дойде от Око. Напомняше вой на полудяла.

Докато мъжете се изкатерят по урвата, пламъците бяха лумнали от вятъра. Беззащитна срещу дъжда от искри и жар, Око стоеше здраво вързана за ствола на едно дърво.

До един останаха като поразени. Нима Мусаши се е измъкнал? Как? Как би могъл въобще да надхитри всички тях?

Тоджи загуби самообладание и дори не прати своите хора да преследват беглеца. Беше чувал за Мусаши достатъчно, за да знае, че те никога няма да го хванат. Разбойниците обаче по собствен почин бързо образуваха отряди за издирване на врага и се пръснаха във всички посоки.

Не намериха и следа от Мусаши.

Игра с огъня

За разлика от другите главни пътища, покрай пътя Кошу, който свързваше Шиоджири и Едо през областта Кай, нямаше дървета. Използван през шестнадесето столетие за военни съобщения, той бе лишен и от такава мрежа странични пътища като около Накасендо и едва напоследък бе обявен за главен път.

За тръгналите от Киото за Осака пътници най-неприятно бе отсъствието на добри странноприемници и гостилници. Една молба за сух обяд надали би довела до нещо по-апетитно от сплескани оризови питки, увити в бамбукови листа или — даже по-непривлекателно — топки само от ориз в сушени листа от дъб. При все примитивната храна — не много различна навярно от времето на Фудживара, преди стотици години — местата за нощуване по селата гъмжаха от посетители, повечето пътуващи за Едо.

Над прохода Коботоке някаква група пътници бе спряла да си почине.

— Вижте, още няколко — възкликна един, говорещ за гледката, на която се наслаждаваха почти ежедневно — група леки жени, тръгнали от Киото за Едо.

Наброяваха около тридесет — някои по-стари, други — каращи двадесетте или в началото на тридесетте, и поне пет — към петнадесетгодишни. Заедно с десетината мъже, които се грижеха за тях и им прислужваха, те наподобяваха голяма челяд. В добавък имаха и няколко коня, натоварени с всичко — от плетени кошнички до дървени сандъци, високи един човешки бой.

Главата на „семейството“, един около четиридесетгодишен мъж, се обръщаше към момичетата:

— Ако от сламените сандали ви излизат мазоли, преобуйте се в дзори, но ги вържете здраво — да не се плъзгат насам-натам. И стига сте се оплаквали, че не сте можели повече да вървите. Вижте само децата, децата, които ходят по пътя!

По резкия тон беше ясно, че не му е леко да кара свикналите на уседнал живот свои питомки да продължават пътуването.

Мъжът, на име Шоджи Джинай, бе родом от Фушими и по произход самурай, по някакви свои си причини изоставил военното съществуване, за да стане съдържател на дом за разврат. Дарен с остър ум и изобретателност, той бе успял да си спечели покровителството на Токугава Иеясу, който често отсядаше в крепостта Фушими. Така не само се сдоби с позволение да пренесе своето заведение в Едо, но убеди също и много от колегите си в занаята да сторят като него.

Близо до билото на Коботоке, Джинай спря своя керван с думите:

— Още е малко раничко, но можем да обядваме сега.

Обърна се към Онао — старица, която изпълняваше длъжността на един вид квачка — и й нареди да раздаде храната.

Кошницата със сухия обяд бе надлежно разтоварена от единия кон и по няколко увити в листа оризови топки — раздадени на всяка от жените, които се пръснаха наоколо да отдъхнат. От праха, образувал по кожите жълта покривка, техните черни коси бяха почти побелели, при все че носеха широкополи пътни шапки и бяха вързали главите си с кърпи за ръце. Тъй като чай нямаше, храненето се оказа свързано с доста мляскане и шумно преглъщане. Нямаше и помен от женски чар или любовна тръпка. „Чии ръце ще прегърнат тази нощ това алено, алено цвете?“, изглеждаше тук съвсем неуместно.

— Ох, много е вкусно! — провикна се възторжено една от по-младите Джинаеви питомки. Каза го с такъв глас, че очите на майка й сигурно биха се просълзили.

Вниманието на две-три други се откъсна от обяда, за да се насочи към някакъв преминаващ млад самурай.

— Не е ли хубав? — прошепна една.

— Хм, не е лош — отвърна друга, с повече житейски опит.

— О, аз го познавам — намеси се трета. — На времето идваше при нас заедно с мъже от училището Йошиока.

— За кого говорите? — попита едно друго създание с похотлив поглед.

— За онзи младия, дето върви там със сабята на гърба.

Без да забелязва възхищението им, Сасаки Коджиро си пробиваше път през навалицата от носачи и товарни коне.

Един висок, закачлив глас го повика:

— Господин Сасаки! Погледнете насам, господин Сасаки!

Но тъй като много хора се казват Сасаки, той дори не се обърна.

— Вие с дългия перчем!

Веждите на Коджиро се стрелнаха нагоре и той рязко се завъртя.

— Дръжте си езика! — викна ядосано Джинай. — Ставате нелюбезни.

После вдигна поглед от обяда си и разпозна Коджиро.

— Я виж ти! — възкликна и бързо се изправи. — И това ако не е нашият приятел Сасаки! Накъде сте се упътил, ако мога да попитам?

— О, здравейте. Вие бяхте стопанинът на Сумия, нали така? Отивам в Едо. А вие? Изглежда, че направо сте тръгнали да се местите.

— Така си е. Местим се в новата столица.

— Нима? Смятате, че ще можете там да преуспеете ли?

— В застояли води нищо не вирее.

— Както се разраства Едо, мога да си представя, че има много работа за строители и майстори на пушки. Обаче изискани развлечения? Изглежда ми съмнително това вече да се търси много.

— Но грешите. Жените направиха Осака град, преди Хидейоши да е успял да се озърне.

— Може би, но в ново селище като Едо сигурно няма дори да успеете да си намерите подходяща сграда.

— Пак грешите. Управата е отделила едно мочурливо място, наречено Йошивара, за хора от моя занаят. Други като мен вече са почнали да го запълват, да прокарват улици и да строят къщи. Като се съди по всичко, доста лесно би трябвало да си намеря добро място на някоя главна улица.

— Искате да ми кажете, че Токугава раздават земя без пари ли? Ей така?

— Естествено. Че кой ще плаща за мочурище? Управата дори осигурява част от строителните материали.

— Разбирам. Нищо чудно, че всички изоставяте Киото.

— Ами вие? Или имате изгледи за място при някой даймио?

— О, не — нищо такова. Дори да ми предложат, нямаше да приема. Просто реших да видя какво става в Едо, понеже там се настани шогунът и това е мястото, откъдето в бъдеще ще се управлява страната. Естествено, ако ме поканят да стана един от военните учители на шогуна, бих могъл да приема.

Макар да не разбираше от саблен бой, Джинай умееше да преценява хората по вида им. Като реши, че най-добре ще е да не прави бележки по повод необузданата самоувереност на Коджиро, той извърна поглед и се зае да подкара своите спътнички.

— Сега всички ставайте! Време е да вървим.

Онао, която броеше жените, се обади:

— Струва ми се, едно момиче липсва. Кое ли ще е? Кичо? Или може би Сумидзоме? Не — и двете ето ги там. Странна работа. Коя може да е?

Коджиро, не особено склонен да има за спътници група леки жени, продължи по пътя.

Две от момичетата, които бяха тръгнали назад да потърсят, се върнаха сега при Онао.

Джинай отиде до тях.

— Е, коя ще да е, Онао?

— А, сега знам. Онова момиче на име Акеми ще да е — отвърна тя гузно, като че вината е нейна. — Онова, дето го взехте на пътя за Кисо.

— Трябва тук някъде наоколо да е.

— Навсякъде търсихме. Струва ми се, трябва да е избягала.

— Е, с нея нищо не бяхме подписвали и не съм й давал никакви пари в залог. Каза, че била готова и тъй като беше достатъчно хубава, за да се продава, взех я. Трябва да ми е струвала малко пътни разноски, но не и толкова, че да се притеснявам. Остави я. Дай да тръгваме.

И той пак подкани дружината си да побърза. Дори да се наложеше да вървят след залез-слънце, искаше до края на деня да стигнат в Хачиоджи. Ако успеят да отидат дотам без да спират, на следващия ден ще може да са в Едо.

Малко по-надолу по пътя Акеми се появи отново и се присъедини към тях.

— Къде беше? — попита ядосано Онао. — Не може просто да се скиташ наоколо, без да казваш никому къде отиваш. Освен, разбира се, ако не си намислила да ни напускаш.

Старицата продължи с назидателни разяснения как всички много се били тревожили за нея.

— Вие не разбирате — отвърна Акеми, у която смъмрянето предизвика само кикот. — По пътя имаше един познат и аз не исках той да ме види. Изтичах в един бамбуков храсталак, без да знам, че под него има стръмен склон. Изпързалях се чак до долу.

В потвърждение на това тя вдигна скъсаното си кимоно и показа своя одран лакът. Но през цялото време, докато молеше за прошка, лицето й не показа и най-малък признак на съжаление.

Застанал почти начело на групата, Джинай все пак дочу какво се е случило и я повика.

— Акеми ти беше името, нали? — строго попита той. — „Акеми“ трудно се помни. Ако наистина искаш да успееш в този занаят, ще трябва да си измислиш по-добро име. Кажи ми, наистина ли си решена да продължиш с тази работа?

— Че иска ли се решителност, за да станеш лека жена?

— Това не е нещо, с което можеш да се заловиш за месец-два и после да го зарежеш. И станеш ли едно от моите момичета, ще трябва, харесва ли ти или не, да даваш на клиентите, каквото те поискат от тебе. Това да ти е ясно.

— Но какво значение има това сега? Мъжете вече ми съсипаха живота.

— Това съвсем не е правилно отношение. Сега вземи си помисли внимателно. Ако преди да стигнем в Едо, си промениш мнението, всичко е наред. Няма да ти искам да ми връщаш парите за храната и спането.

Същия този ден в храма Якуоин в Такао един по-възрастен човек, явно свободен от задълженията на кой да е занаят, се готвеше да поднови своето безгрижно пътуване. Бе пристигнал предишната вечер заедно със своя слуга и с едно петнадесетгодишно момче и помолил да ги подслонят за през нощта. От ранна сутрин двамата с момчето обикаляха дворовете на храма. Сега вече бе към пладне.

— Употребете ги за поправка на покрива или за каквото там ви е нужно — каза мъжът, подавайки на един от свещениците три едри златни монети.

Първосвещеникът, незабавно уведомен за дарението, остана толкова впечатлен от щедростта на посетителя, че побърза лично да се появи, за да се поздравят.

— Може би ще искате да запишем името ви? — попита.

Друг от свещениците се обади, че това вече било сторено и му показа записа в храмовата кондика, който гласеше: „Дайдзо от Нарай, търговец на билки, живущ в подножието на връх Конотаке в Кисо.“

Първосвещеникът почна да сипе извинения за лошото качество на храната, която поднасят в храма — Дайдзо от Нарай бе известен в цялата страна като щедър благодетел на светилища и храмове. Винаги правеше своите дарения във вид на златни монети — в някои случаи, говореше се, стигащи до няколко дузини. Само той знаеше дали постъпва така за разтуха, за да си спечели име или пък от набожност.

Свещеникът, който много искаше да накара госта да остане повече, го замоли да разгледа съкровищата на храма — чест, оказвана на малцина.

— Сега отивам за малко в Едо — отвърна Дайдзо. — Ще дойда друг път да ги видя.

— Обезателно, но сега нека поне ви изпратя до външната порта — настоя свещеникът. — Довечера във Фучу ли възнамерявате да спрете?

— Не — в Хачиоджи.

— В такъв случай ще пътувате леко.

— Кажете ми, кой е сега господар на Хачиоджи?

— Наскоро повериха управлението там на Окубо Нагаясу.

— Той беше наместник на Нара, нали така?

— Да, този същият е. Под негова власт са и златните рудници на остров Садо. Много е богат.

— И както изглежда — много способен човек.

Още бе светло, когато стигнаха в подножието на планината и застанаха на оживената главна улица на Хачиоджи, където, говореше се, имало не по-малко от двадесет и пет странноприемници.

— Е, Джотаро, къде ще отседнем?

Джотаро, който като сянка се бе прилепил до Дайдзо, обяви твърде недвусмислено, че би предпочел „къде да е, стига да не е в храм“.

Като избра най-голямата и внушителна странноприемница, Дайдзо влезе и помоли за стая. Изисканата му външност, заедно с хубавата лакирана кутия за багаж, която неговият слуга носеше на гърба си, направо зашеметиха главния прислужник, който угоднически попита:

— Доста рано се отбивате, а?

В крайпътните странноприемници бяха свикнали навалицата от пътници да се изсипва по време за вечеря и дори по-късно.

Въведоха Дайдзо в една голяма стая на първия етаж, но скоро след залез-слънце съдържателят и главният прислужник влязоха двамата при него.

— Ясно ми е, че много ви затрудняваме — започна смирено собственикът, — но съвсем внезапно дойде една голяма група от посетители. Боя се, че тук ще стане ужасно шумно. Ако не възразявате да се преместите в някоя стая на втория етаж…

— О, всичко е наред — отвърна добродушно Дайдзо. — Радвам се, че имате толкова много гости.

Като направи знак на Сукейчи, прислужника, да се погрижи за багажа, Дайдзо се упъти нагоре по стълбите. Едва бе напуснал стаята и в нея нахлуха жени от Сумия.

Странноприемницата не бе просто добре посетена — тя беше направо претъпкана. Заради шумотевицата долу прислугата не дойде при повикването. Вечерята закъсня и щом се нахраниха, никой не влезе да изнесе чиниите. Отгоре на всичко на двата етажа постоянно се чуваше тропот на нозе. Единствено съчувствието на Дайдзо към служителите в заведението го спря да не избухне. Забравил безпорядъка в стаята, той се протегна да подремне, като се подпря на ръката си вместо възглавница. Само след няколко минути внезапно му хрумна нещо и повика Сукейчи.

Щом този така и не се появи, Дайдзо отвори очи, изправи се и извика:

— Джотаро, ела тук!

Джотаро обаче също бе изчезнал.

Дайдзо стана и излезе на терасата, навсякъде видя наредени гости, които с наслада зяпаха леките жени на първия етаж.

Зървайки Джотаро между зрителите, Дайдзо бързо го издърпа обратно в стаята.

— Какво гледаше така? — запита той със строг поглед.

Дългата дървена сабя на момчето, която то не сваляше дори на закрито, простърга по татамито, докато сядаше.

— Ами — започна Джотаро, — те всички останали гледат.

— И какво точно гледаше ти?

— Е, в стаите долу има сума жени.

— И това всичко ли е?

— Да.

— И какво е толкова забавно?

Присъствието на леките жени не пречеше на Дайдзо, но по някаква причина натрапчивият интерес на мъжете, които надзъртаха при тях, го подразни.

— Не знам — отвърна искрено Джотаро.

— Аз ще се поразходя из града — каза Дайдзо. — Докато ме няма, ти стой тук.

— Не мога ли да дойда с вас?

— Не и нощем.

— Защо не?

— По-рано ти казах, че когато излизам да се разходя, това не е просто за развлечение.

— Е, тогава какъв е смисълът?

— Това е свързано с моята вяра.

— Не ви ли стигат храмовете и светилищата денем? Дори свещениците трябва да спят през нощта.

— Вярата е нещо повече от храмове и светилища, млади човече. А сега иди да ми намериш Сукейчи. У него е ключа от кутията с багажа.

— Той слезе надолу преди няколко минути. Видях го да надзърта в стаята, където са жените.

— И той ли? — възкликна Дайдзо и цъкна с език. — Иди го доведи, и по-бързо.

След като Джотаро излезе, той се зае да върже наново обито си.

Чули, че дамите били леки жени от Киото, прославени с хубостта и уменията си, мъжката част от посетителите не можеше сега да се откъсне от зрелището. Сукейчи бе така погълнат от него, че когато Джотаро го откри, устата му още бе зинала.

— Хайде, видял си достатъчно — тросна се момчето и дръпна прислужника за ухото.

— Оу-у! — изквича Сукейчи.

— Твоят господар те вика.

— Не е истина.

— Ама е. Каза, че отивал да се разходи. Той все се разхожда, а?

— А? О-о, добре де — каза накрая Сукейчи, с неохота отместил очи от гледката.

Момчето се бе извърнало да го последва, когато някакъв глас го повика:

— Джотаро? Ти си Джотаро, нали така?

Гласът беше на една млада жена. Джотаро се огледа с търсещ поглед. Надеждата да намери загубения си учител и Оцу никога не го напускаше. Нима е възможно? Той напрегнат надникна през клоните на един голям вечнозелен храст.

— Кой е?

— Аз.

Лицето, което се подаде от листака, му бе познато.

— О, това сте вие.

Акеми го плесна здраво по гърба.

— Животинче такова! А толкова време мина, откакто се виждахме. Какво правиш ти тук?

— И аз мога да попитам същото.

— Ами, аз… О, това и бездруго нищо няма да ти говори.

— С онези жени ли пътувате?

— Да, обаче още не съм решила.

— Какво да сте решили?

— Дали да стана една от тях или не — отвърна тя с въздишка. След дълго мълчание попита: — Какво прави Мусаши напоследък?

Това, схвана Джотаро, всъщност искаше да узнае тя. Искаше му се да може да отговори на въпроса й.

— Оцу, Мусаши и аз… се разделихме по пътя.

— Оцу ли? Коя е тя? — Едва казала това, Акеми се сети. — О, остави — знам. Тя значи още търчи след Мусаши, а?

Акеми бе свикнала да мисли за Мусаши като скитник — шугийоша, който странства накъдето му хрумне, живее в гората и спи на голи камъни. Дори тя да успее да го настигне, Мусаши веднага ще види колко разпътен живот е повела и ще я отблъсне. От дълго време се беше примирила с мисълта, че нейната любов ще остане несподелена.

Споменаването на друга жена обаче събуди у нея чувство на ревност и разпали позагасналата жар в сърцето й.

— Джотаро — каза Акеми, — тук наоколо има прекалено много любопитни погледи. Хайде да излезем някъде.

Тръгнаха навън през градинската порта. Вън на улицата погледите им се замаяха от светлините на Хачиоджи и двадесет и петте му странноприемници. Той бе най-оживеният град, който и двамата виждаха, откакто напуснаха Киото. На северозапад се издигаха тъмните, безмълвни очертания на планините Чичибу и върховете, които бележеха границата на областта Кай, но тук въздухът бе наситен с мириса на саке, с шума от попукването на тръстиката на плетачите, с виковете на пазарните надзиратели, възбудените гласове на комарджиите и унилите скимтежи на тукашните улични певци.

— Често съм чувала Матахачи да споменава Оцу — излъга Акеми. — Що за човек е тя?

— Много е добра — отвърна сериозно Джотаро. — Мила, добра, внимателна и хубава. Наистина ми харесва.

Заплахата, която Акеми усещаше да виси над нея, стана по-тежка, но тя прикри своите чувства с благосклонна усмивка.

— Наистина ли е толкова прелестна?

— О, да. И може всичко да прави. Пее, пише красиво. И може добре да свири на флейта.

Вече видимо смутена, Акеми отбеляза:

— Не виждам от каква полза е за една жена да свири на флейта.

— Добре, щом не виждаш, но всички, дори господарят Ягю Секишусай, са казвали много хубави неща за Оцу. Само една дреболия в нея не ми харесва.

— Всички жени си имат слабости. Въпросът е просто дали откровено си ги признават — както правя аз — или се опитват да ги скрият, като се правят на дами.

— Оцу не е такава. Само да не беше тази нейна слабост.

— И каква е тя?

— Все почва да плаче. Ревла е.

— О? И защо така?

— Всеки път, като си помисли за Мусаши, и почва да плаче. Затова да си постоянно с нея е малко потискащо и ето това не ми харесва.

Джотаро се изразяваше с детинска непосредственост, без да мисли за последствията, които може да има казаното.

Сърцето, цялото тяло на Акеми пламнаха в бушуваща ревност. Това личеше по погледа и дори по цвета на кожата й. Но тя продължи разпита.

— Кажи, на колко години е тя сега?

— Горе-долу колкото вас.

— Искаш да кажеш, че е на моята възраст ли?

— А-ха. Обаче на вид е по-млада и по-хубава.

Сега Акеми се впусна в опит да настрои Джотаро против Оцу.

— Мусаши е по-мъжествен от повечето хора. Трябва да му е омразно да гледа как някоя жена през цялото време хленчи така. Оцу навярно си мисли, че със сълзи се печели съчувствието на мъжете. Че тя е като момичетата, които работят в Сумия.

Твърде подразнен, Джотаро я пресече:

— Това въобще не е вярно. Първо на първо, Мусаши харесва Оцу. Той никога не показва своите чувства, обаче е влюбен в нея.

Поруменялото лице на Акеми стана сега алено. Мечтаеше да се хвърли в някоя река, за да потуши пламъците, които я бяха обзели.

— Дай да минем отсам, Джотаро.

Тя го дръпна към някаква червена светлина в една странична улица.

— Там се събират да пият.

— Е, и какво?

— Жени нямат работа на такива места. Не може да влизате там.

— Отведнъж ми се прииска да пийна, а не мога да вляза сама. Ще ми стане неудобно.

— На вас ли ще ви стане неудобно? Ами на мен?

— Ще имат и нещо за ядене. Може да поръчаш, каквото си поискаш.

На пръв поглед пивницата изглеждаше празна. Акеми влезе направо, после, застанала с лице към стената вместо срещу тезгяха, каза:

— Донесете ми саке!

Една след друга чашите започнаха да изчезват толкова бързо, колкото въобще може да си представи човек. Джотаро, уплашен от това количество, се опита да я накара да позабави, но тя го блъсна с лакът встрани от себе си.

— Тихо! — викна. — Ама си досадник! Донесете още саке! Саке!

Джотаро се промуши между нея и съда с питието и замоли:

— Трябва да спрете. Не може да пиете така.

— Не се бой за мен — провлече Акеми. — Нали си приятел на Оцу? Не мога да търпя жени, които се опитват да спечелят някой мъж със сълзи!

— Е, аз пък не харесвам жени, дето се напиват.

— Прощавай, но как може дребосък като теб да разбере защо пия?

— Хайде, плати сега сметката.

— Мислиш, че имам пари ли?

— Нямаш ли?

— Не. Може да успея да получа нещо от Сумия. Аз вече и бездруго съм се продала на господаря. — Сълзи наводниха очите й. — Прощавай… прощавай наистина.

— Не беше ли ти, която се присмиваше на Оцу, че плачела? Виж се сега.

— Моите сълзи не са същите като нейните. О, животът е така ужасен. По-добре да съм мъртва.

С тези думи Акеми стана и политна вън на улицата. Собственикът, който и преди бе имал такива жени за посетители, прие това просто със смях, но някакъв ронин, дотогава спал в ъгъла, отвори своите премрежени очи и се втренчи в гърба на излизащата.

Джотаро се спусна след нея и я улови през кръста, обаче не можа да я задържи. Акеми се затича надолу по притъмнялата улица, следвана отблизо от момчето.

— Спри! — извика то разтревожено. — Не бива дори да си мислиш за такова нещо. Върни се!

Макар изглежда да не я бе грижа дали в тъмното ще се блъсне в нещо или ще падне в някое блато, Акеми напълно осъзна предупреждението на Джотаро. Когато на времето се хвърли в морето при Сумийоши, искаше да се самоубие, но сега вече не беше толкова простодушна. Това, че Джотаро се тревожи за нея, й създаде определена тръпка.

— Внимавай! — изкрещя той, като видя, че е тръгнала право към мътната вода на един ров. — Стига! Защо искаш да умреш? Това е лудост.

Щом пак я хвана през кръста, тя простена:

— Защо да не бива да умирам? Ти ме мислиш за лоша. Мусаши също. Всички. Не ми остава нищо да направя, освен да умра, прегърнала в сърцето си Мусаши. Никога няма да оставя някоя жена да ми го отнеме така!

— Ти нещо си се чалнала. Как стана така?

— Няма значение. От теб се иска само да ме бутнеш в рова. Хайде, Джотаро, бутни ме.

Тя покри лице с ръцете си и избухна в неудържими сълзи. Това предизвика у Джотаро необичаен страх. И на него силно му се прииска да заплаче.

— Хайде сега, Акеми. Давай да се връщаме.

— О, жадувам да го видя. Намери ми го, Джотаро. Моля те, намери ми Мусаши.

— Стой така! Не мърдай, опасно е.

— О, Мусаши!

— Внимавай!

В този миг от тъмнината излезе ронинът от пивницата.

— Махай се, момче — нареди той. — Аз ще я заведа обратно в хана.

Той промуши ръце под мишниците на Джотаро, вдигна го и грубо го отмести настрани.

Беше висок, тридесет и четири-тридесет и пет годишен, с хлътнали очи и гъста брада. От дясното ухо до брадичката му минаваше крив белег, несъмнено оставен от сабя. Приличаше на неравния процеп, който се получава при разтваряне на праскова.

Джотаро преглътна тежко, за да надвие страха си и се опита да увещае момичето.

— Акеми, моля ти се, ела с мен. Всичко ще е наред.

Сега главата на Акеми бе клюмнала върху гърдите на самурая.

— Виж — обади се мъжът, — тя заспа. Да те няма! Ще я заведа у дома по-късно.

— Не! Пуснете я!

Щом Джотаро отказа да се помръдне, ронинът бавно протегна едната си ръка и го сграбчи за яката.

— Долу ръцете! — изпищя момчето, като се бранеше с всички сили.

— Копеленце такова! Как ти се вижда да те хвърля в рова?

— И как ще стане?

Момчето се откопчи и в мига, в който бе свободно, ръката му намери края на дървената сабя. Замахна с нея отстрани към мъжа, но собственото му тяло се преметна във въздуха и се приземи на един камък край пътя. Изохка веднъж и остана така неподвижен.

Известно време бе изгубил свяст, преди да почне пак да чува гласове наоколо си.

— Ей ти, събуди се.

— Какво е станало?

Вдигна клепачи и неясно различи тълпа от хора.

— Буден ли си?

— Добре ли си?

Почувствал се неловко заради вниманието, което привлича, Джотаро вдигна своята дървена сабя и тъкмо опитваше да се измъкне, когато един прислужник от странноприемницата го улови за ръката.

— Чакай малко — излая той. — Какво стана е жената, която беше с тебе?

Като се огледа, Джотаро остана с впечатление, че другите хора също са от хана — посетители и работещи там. Някои от мъжете държаха пръчки, други носеха кръгли хартиени фенери.

— Един мъж дойде и каза, че сте били нападнати и някакъв ронин отвлякъл жената. Знаеш ли накъде е тръгнал?

Джотаро, още зашеметен, поклати глава.

— Това е невъзможно. Трябва да имаш някаква представа.

Момчето посочи в първата попаднала му посока.

— Сега се сещам. Натам беше.

Не му се искаше да казва какво точно се случи, понеже се боеше Дайдзо да не му се скара, че се е замесил, а също и да признае пред всичките тези хора, че ронинът го е победил.

Въпреки неяснотата на неговия отговор тълпата се спусна встрани и скоро се дочу вик:

— Тук е. Ето я тук.

Фенерите се събраха в кръг около Акеми, чието тяло лежеше, където бе изоставено — върху куп слама в нечий селски навес. Отново върната от тропота на тичащите нозе към действителността, тя с мъка стана на крака. Отпред кимоното й бе отворено; обито й лежеше на земята. По косата и дрехите й имаше полепнали сламки.

— Какво е станало?

Макар думата „изнасилване“ да бе на върха на езика на всекиго, никой не я произнесе. Дори през ум не им мина да преследват злосторника. Чувстваха, че каквото и да е станало с Акеми, тя сама си го е докарала.

— Хайде, давай да се връщаме — обади се един от мъжете, като я хвана за ръка.

Акеми бързо се издърпа от него. Опряла лице на зида, тя избухна в горчиви сълзи.

— Явно е пияна.

— Как ли се с подредила така?

Джотаро наблюдаваше всичко това от разстояние. Станалото с Акеми не му бе ясно в подробности, но някак си му напомни едно преживяване, което нямаше нищо общо с нея. Сети се за необичайното удоволствие да лежат с Коча в навеса в Коягю и за странно възбуждащия страх от наближаващите стъпки. Споменът обаче бързо се изпари.

— По-добре да се връщам — каза той решително.

Щом ускори крачка, духът му, завърнал се от пътуването в неизвестното, го подтикна да запее.

Стари Буда от метал, седнал във полето,

виждал ли си някое момиче на шестнайсет?

Не познаваш ли момиче, дето се е заблудило?

Щом те питат, казваш: „Дин“.

Щом те чукнат, казваш „Дон“.

Щурец в тревата

Джотаро напредваше с бодра стъпка, като обръщаше малко внимание на пътя. Внезапно спря и се огледа, питайки се дали не се е загубил. „Не си спомням да съм минавал оттук преди“, помисли си неспокойно.

Останките на старата крепост бяха обрамчени от самурайски къщи. Една част от постройките бе възстановена, за да служи като седалище на наскоро назначения Окубо Нагаясу, но останалите развалини се издигаха като естествена могила и бяха обрасли с бурен и дървета. Опустошени преди много години от нахлула войска, каменните зидове на укреплението сега се разпадаха. Цялото укрепление изглеждаше примитивно в сравнение със сложните крепости от последните четиридесет-петдесет години. Нямаше ров, мост, нищо, което да може да бъде наречено същинска крепостна стена. Разрушените сгради навярно бяха принадлежали в миналото на някой от тукашните селски благородници, преди големите даймио от време на междуособиците да включат поместните владения в своите по-големи феодални княжества.

От едната страна на пътя имаше оризища и блата, от другата — зидове, а зад тях — висока скала, на която някога трябва да се бе издигала кулата.

Докато се опитваше да разбере къде е, погледът на Джотаро тръгна нагоре по скалата. Видя нещо да помръдва, да се спира и после пак да тръгва. Отначало му заприлича на животно, но скоро крадешком промъкващата се сянка доби очертанията на човек. Джотаро потрепери, но остана закован на мястото си.

Мъжът закачи да виси някакво въже с прикрепена в горния край кука. След като се спусна по цялата му дължина и намери къде да стъпи, той разклати въжето, откачи куката отгоре и повтори действието си. Щом стигна до долу, се изгуби в една горичка.

Любопитството на Джотаро сега стана неудържимо.

След няколко минути видя мъжа да крачи по ниските слогове, които разделяха оризищата, явно тръгнал право към него. Едва не се уплаши здравата, но щом различи наръча на гърба на мъжа, си отдъхна. „Само си губих времето! Просто някакъв селянин, който краде дърва.“ Помисли се, че човекът трябва да е луд, за да рискува да изкатери скалата само заради малко подпалки. И той също остана разочарован и тъгата му се смеси с нетърпимо отегчение. Тогава обаче дойде втора изненада. Мъжът мина по пътя покрай дървото, зад което се бе скрил Джотаро и момчето трябваше да сложи ръка на устата си, за да не поеме шумно дъх. Сигурен бе, че тъмната фигура е Дайдзо.

„Не може да бъде“, каза си.

Лицето на мъжа бе увито в тъмен плат и той носеше селски дълъг панталон, гамаши и леки сламени сандали.

Загадъчната сянка сви в пътеката, опасваща един хълм. Човек с такива едри рамене и напета крачка не може да е минал петдесетте, както е Дайдзо. След като се убеди, че е сбъркал, Джотаро го последва. Трябваше да се върне в странноприемницата и мъжът неволно можеше да му помогне да намери пътя.

Щом стигна до някакъв крайпътен знак, онзи седна върху своя наръч, който изглежда бе много тежък. Приведе се да прочете какво пише на камъка и отново нещо в него се стори на Джотаро много познато.

Докато мъжът изкачваше пътеката нагоре по хълма, Джотаро огледа знака, на който бяха изрязани думите: „Борът на Могилата със заровените глави — нагоре“. Това бе мястото, където местните жители заравяха черепите на обезглавени престъпници и победени воини.

Клоните на огромния бор ясно личаха на фона на нощното небе. Докато Джотаро стигне върха на склона, мъжът вече бе седнал в корените на дървото и пушеше лула.

Дайдзо! Сега вече не можеше да има съмнение. Никой селянин няма да носи със себе си тютюн. Бяха започнали да отглеждат малко тютюн и в страната, но така ограничено, че той си оставаше много скъп. Даже в относително благоденстващата околност на Кансай го смятаха за разкош. На север в Сендай пък, където господарят Дате пушеше, неговият писар се почувства задължен да отбележи в разходната книга: „Сутрин — три лули, следобед — четири лули, преди лягане — една лула.“

Като се оставят настрана паричните съображения, повечето хора, имали възможност да опитат тютюн, намираха, че от него им се завива свят и даже им призлява. Макар ценен заради мириса си, тютюнът бе смятан за опиат.

Джотаро знаеше, че пушачите са малко. Знаеше също, че Дайдзо е един от тях, тъй като често го бе виждал да си подръпва от една красиво изработена глинена лула. Не че това преди го бе поразявало като странно. Дайдзо бе богат и с вкус към охолството.

„Какво ли е намислил?“, помисли си Джотаро нетърпеливо. Свикнал вече с опасното положение, той припълзя по-наблизо.

След като свърши с лулата, търговецът стана, свали от главата си черната кърпа и я затъкна в пояса. После бавно тръгна да обикаля бора. Преди Джотаро да забележи, той вече държеше в ръцете си лопата. От къде се бе взела? Облегнат на лопатата, Дайдзо огледа за миг нощния изглед, явно запечатвайки в ума си вида на местността.

Очевидно останал доволен, той претърколи настрана един голям камък от северната страна на дървото и без въобще да поглежда встрани, живо се зае да копае. Джотаро видя как трапът стана дълбок, почти колкото в него да застане прав човек. Накрая Дайдзо се спря и изтри с кърпата потта от челото си. Джотаро остана неподвижен като скала и съвсем озадачен.

— Това стига — промърмори тихо търговецът, след като свърши да отъпква меката пръст на дъното на трапа.

За миг Джотаро изпита странен подтик да му извика и да го предупреди да не се заравя, но се сдържа.

Като скочи горе, Дайдзо се захвана да издърпа тежкия наръч до ръба на дупката и да развърже конопеното въже в горния му край. Отначало това бе заприличало на Джотаро на платнен чувал, но сега видя, че е тежка кожена наметка, от тези, които обикновено военачалниците носят над доспехите си. Вътре в нея имаше друг вързоп, направен от брезент или някакъв подобен плат. Щом и този бе отворен, пред погледа се показа върхът на невероятен куп злато — полукръгли кюлчета, излети с наливане на метала в разцепен на две по дължина бамбук.

А имаше и още. Като разхлаби обито си, Дайдзо се освободи от няколко дузини едри, наскоро сечени златни монети, които бяха пъхнати под пояса му, отзад в кимоното и на други места в дрехите. След като грижливо подреди тези върху кюлчетата, той върза здраво двата вързопа и ги пусна на дъното на ямата, все едно хвърля трупа на някое куче. После насипа пръстта обратно, отъпка я с крака и върна камъка на място. Накрая пръсна около него суха трева и клечки.

След това Дайдзо се захвана пак да преобрази себе си в добре познатия богат търговец на билки от Нарай. Селската дреха бе увита около лопатата и изчезна в един гъсталак, където случайно минаващите надали биха надникнали. Сложи си пътното наметало и си закачи кесията с парите на врата, както това правят странстващите монаси. Докато мушваше нозе в дзорите, промърмори доволно:

— Добра работа за тази нощ.

Щом като Дайдзо се отдалечи достатъчно, за да не го чуе, Джотаро се измъкна от своето скривалище и отиде при камъка. Макар внимателно да огледа мястото, не можа да открие и следа от това, на което току-що бе станал свидетел. Впери очи в земята, все едно тя е празната длан на някой фокусник.

„По-добре да тръгвам, помисли си изведнъж. Ако не съм там, когато той се върне в хана, ще стане подозрително.“ Тъй като сега под него се виждаха светлините на града, не му бе трудно да различи откъде да мине. Понесе се като вятър, успявайки някак да се придържа към страничните улици и да избегне пътя на Дайдзо.

С изражение на пълна невинност се качи по стълбите пред странноприемницата и влезе в стаята. Имаше късмет — Сукейчи се бе облегнал на лакираната кутия за път, сам и здраво спящ. По брадичката му се стичаше тънка струя слюнка.

— Хей, Сукейчи, ще настинеш така.

Джотаро нарочно го разтърси и събуди.

— О, значи си ти? — рече провлечено Сукейчи и потри очи. — Какво си правил навън така късно без да кажеш на господаря?

— Ти луд ли си? Че аз съм тук от часове. Да беше стоял буден, щеше да ме видиш.

— Не се опитвай да ме изкараш глупак. Знам, че излезе с оная жена от Сумия. Щом сега тичаш подир уличница, не ми се мисли какви ще ги вършиш, като пораснеш.

Точно в този миг Дайдзо отвори шоджито.

— Върнах се — каза той само.

За да стигнат в Едо преди смрачаване, трябваше да тръгнат рано сутринта. Джинай подкара на път дружината си, към която отново се числеше Акеми, доста преди изгрев-слънце. Дайдзо, Сукейчи и Джотаро обаче закусиха без да бързат и не се стегнаха за път, докато слънцето не се качи нависоко в небето.

Както обикновено, Дайдзо тръгна напред, но Джотаро изостана със Сукейчи, което бе необичайно.

Накрая търговецът се спря и попита:

— Какво става с теб тази сутрин?

— Моля?

Джотаро положи всички усилия да си придаде нехаен вид.

— Нещо не е, наред ли?

— Не, нищо няма. Защо питате?

— Мрачен ми се виждаш. Не си като друг път.

— Няма ми нищо, господине. Само си мислех — ако остана с вас, не знам дали въобще ще намеря моя учител или не. Ще ми се да тръгна да го потърся сам, стига да не възразявате.

Без миг колебание Дайдзо отвърна:

— Възразявам!

Джотаро бе избързал напред и тъкмо понечваше да хване мъжа за ръката, но сега се дръпна и неспокойно попита:

— Защо не?

— Дай да си починем тук малко — каза Дайдзо, като приседна на едно място в тревистата равнина, с която беше прочута областта Мусаши. Оттам направи знак на Сукейчи да продължи напред.

— Но аз трябва да намеря моя учител, и то колкото може по-скоро — настоя Джотаро.

— Казах ти — няма да ходиш никъде сам — С много строг вид Дайдзо вдигна глинената лула към устата си и дръпна. — От днес нататък си мой син.

Звучеше съвсем сериозно. Джотаро преглътна тежко, но после Дайдзо се засмя и момчето, решило, че всичко е шега, рече:

— Не мога така. Не искам да ви бъда син.

— Какво?

— Вие сте търговец. Аз искам да стана самурай.

— Сигурен съм, ще се увериш, че Дайдзо от Нарай не е прост гражданин, без чест и произход. Стани ми приемен син и аз ще направя от теб истински самурай.

Джотаро с изумление осъзна, че търговецът мисли това, което казва.

— Мога ли да ви попитам дали внезапно сте решили това? — рече.

Дайдзо мигновено го хвана и го затисна към земята до себе си. Приближи уста до ухото на момчето и попита:

— Видя ме, нали, копеленце?

— Да съм ви видял?

— Да — гледаше ме, нали?

— Не знам за какво говорите. Какво да съм гледал?

— Каквото направих снощи.

Джотаро напрегна всички сили да остане спокоен.

— Защо ме дебнеше?

Защитата на момчето бе на път вече да рухне.

— Защо се месеше в моите лични работи?

— Простете! — изтърси Джотаро. — Настина съжалявам. Няма никому да кажа.

— Говори по-тихо! Няма да те наказвам, но за отплата ще станеш мой приемен син. Ако откажеш, не ми оставяш друг избор, освен да те убия. Е, не ме принуждавай да правя това. Намирам те добро момче, много обичливо.

За първи път в своя живот Джотаро започна да изпитва истински страх.

— Простете — повтори той трескаво. — Не ме убивайте. Не искам да умра!

Като уловена чучулига, той плахо се заизвива в ръцете на Дайдзо, уплашен, че ако наистина започне да се бори, смъртоносната длан веднага ще се стовари отгоре му.

Макар на момчето хватката на търговеца да се струваше здрава като менгеме, Дайдзо съвсем не го бе стиснал силно. Всъщност, когато дръпна момчето в скута си, докосването му бе почти нежно.

— Нали ще ми станеш син?

Боцкавата му брада потри бузата на Джотаро.

Макар да не можеше да осъзнае това, Джотаро бе обезсилен от дъха на този възрастен, силен мъж. На неговото коляно той беше като пеленаче, неспособен да се брани, неспособен дори да говори.

— Оставям ти да решиш. Ще се съгласиш ли да те осиновя или ще умреш? Отговори ми сега!

Момчето простена и избухна в сълзи. Продължи да търка с мръсни пръсти лицето си, докато от двете страни на носа му се образуваха кални локвички.

— Защо плачеш? Късметлия си, че имаш възможност като тази. Когато пораснеш, обещавам ти, че ще станеш голям самурай.

— Обаче…

— Какво има?

— Вие… вие сте…

— Да?

— Не мога да го кажа.

— Хайде, говори. Човек трябва просто и ясно да казва какво мисли.

— Вие… ами, вие се занимавате с кражби.

Ако не бяха ръцете, които леко го подпираха, Джотаро щеше да побегне като газела. Скутът на Дайдзо обаче бе като дълбок трап, стените на който му пречеха да помръдне.

— Ха-ха — изсмя се гръмко Дайдзо и го плесна закачливо по гърба. — Това ли само те тревожи?

— Д… да.

Едрите рамене на мъжа се затресоха от смях.

— Може да съм от онези, които ще окрадат цялата страна, но прост грабител или разбойник не съм. Виж Иеясу, Хидейоши или Нобунага — те всички са воини, които се опитваха да откраднат страната за себе си, нали така? Ти само стой при мен и някой ден в скоро време ще разбереш всичко.

— Значи не сте крадец?

— Не бих си давал труда за такова недоходоносно занятие. — Като вдигна момчето на коляното си, Дайдзо добави: — Сега стига си ревал и давай да тръгваме. От този миг нататък ти си мой син. Ще съм ти добър баща. Твоята част от уговорката е никога на никого и дума да не проронваш за това, което мислиш, че си видял снощи. Направиш ли го, ще ти извия врата.

Джотаро му повярва.

Първите

В деня към края на петия месец, когато Осуги пристигна в Едо, въздухът бе горещ и душен, както често става, щом дъждовният сезон не донесе валеж. През близо двата месеца, откакто напусна Киото, тя се придвижваше бавно, като спираше да успокоява бележките си и да посещава храмове и светилища.

Първото й впечатление от столицата на шогуна бе отблъскващо. „За какво стоят къщи в мочурище като това?, запита се тя пренебрежително. Даже още не са разчистили бурените и камъша.“

Заради нетърпимата суша над пътя Таканава — с неговите новозасадени дървета и наскоро поставени крайпътни камъни — висеше пелена от прах. Отсечката от Шиоири до Нихомбаши бе препълнена с волски коли, натоварени с камък или дървесина. Навсякъде покрай пътя с главоломна бързина никнеха нови къщи.

— Що за!… — пое си шумно дъх Осуги, докато гледаше ядосано към една полузавършена къща.

Парче мокра глина от една зидарска мистрия случайно бе паднало на кимоното й. Работниците избухнаха в смях.

— Как смеете да хвърляте кал по хората и после да се хилите? Трябва да коленичите и да се извинявате!

В Миямото няколко остри думи от нея биха накарали изполичарите или кой да е от останалите селяни да се свият от страх. Тези работници обаче, едни от хилядите новодошли от цялата страна, надали и вдигнаха поглед от своята работа.

— Какво врънка оная стара вещица? — попита някой от тях.

Разярена, Осуги извика:

— Кой каза това? Ах, ти…

Колкото повече се пенеше, толкова по-силно почваха онези да се смеят. Почнаха да се събират зрители и да се питат защо старицата не се държи според възрастта си и не приеме по-спокойно станалото.

Осуги се втурна в къщата, хвана края на дъската, върху която стояха зидарите и я издърпа от подпорите. Мъже и пълни с мокра глина кофи изпопадаха по пода.

— Стара кучка!

Те скочиха на крака и застрашително я наобиколиха.

Осуги дори не трепна.

— Елате навън! — нареди тя мрачно, сложила ръка на късата си сабя.

Работниците се поколебаха. Както се държи и говори, трябва да бе от самурайско семейство. Ако не внимават, може и да загазят. Държанието им видимо се укроти.

Забелязала тази промяна, Осуги величествено заяви:

— От сега нататък няма да търпя грубости от такива като вас.

С доволно изражение на лицето излезе и продължи по пътя, като остави зрителите да зяпат след твърдо изправения й гръб.

Едва бе тръгнала отново, когато някакъв чирак с грозно покрити със стърготини и талаш крака изтича след нея, понесъл кофа лепкава кал.

С вик:

— Как ти се харесва това, стара вещице? — той метна съдържанието на ведрото върху гърба й.

— О-у-у-у!

Крясъкът правеше чест на дробовете на Осуги, но преди да е успяла да се извърне, чиракът бе изчезнал. Щом осъзна размера на щетите, старицата се навъси тежко и от самото раздразнение очите й се наляха със сълзи.

Веселието бе всеобщо.

— На какво се смеете, тъпанари? — изфуча Осуги и се озъби. — Какво толкова смешно има в това да пръскат една стара жена с кал? Така ли посрещате в Едо възрастните? Че вие не сте хора, бе! Само помнете, че и вие някой ден ще остареете.

Избухването й привлече дори още повече зяпачи.

— Ето ти го Едо! — тросна се Осуги. — Като слушаш какво говорят хората, ще си помислиш, че това е най-хубавият град в цялата страна. И какво е всъщност? Място, пълно с мръсотия и кал, където всички изравняват хълмове, пресушават мочурища и трупат морски пясък. И не само това, ами е и пълен с всякаква паплач, каквото никога не ще намериш в Киото или къде да е на запад.

След като се освободи така от яда, старицата обърна гръб на кикотещата се тълпа и бързо тръгна по пътя си.

Наистина, новостта на града бе неговата най-забележителна черта. Дървото и мазилката по къщите бяха съвсем свежи и нови, много отделени за строеж места бяха само отчасти запълнени, а очите и ноздрите смъдяха от волския и конски тор.

Не толкова отдавна тази улица бе просто една пътека за пешеходци през оризищата между двете села Хибия и Чийода. В случай, че бе отишла малко по на изток, близо до крепостта Едо, Осуги щеше да намери един по-стар и по-улегнал квартал, където даймио и служители на шогуна си строяха жилища от скоро, след като Токугава Иеясу завзе Едо през 1590 година.

Сега обаче нищо в този град не й се нравеше. Почувства се прастара. Всеки, когото видеше — собственици на дюкяни, чиновници на коне, самураи, които крачеха покрай нея под плетени шапки — всички бяха млади, бяха работници, занаятчии, продавачи, воини и дори военачалници.

На предната част на някаква къща, където мазачите още се трудеха, имаше табела, зад която седеше една тежко напудрена жена, която търкаше очи и явно очакваше посетители. В друга полузавършена постройка се продаваше саке, изложена беше манифактура и бяха натрупани запаси от сушена риба. Някакъв човек окачваше една табела с обява за продажба на лекарства.

— Ако не търсех някого — промърмори кисело Осуги, — и една нощ нямаше да остана в това сметище.

Стигна до един хълм от изрината пръст, който затваряше улицата и спря. В подножието на моста, който пресичаше засега още безводния ров, имаше някаква барака. Стените й представляваха тръстикови рогозки, закрепени с ивици бамбук, но едно знаме провъзгласяваше тази постройка за обществена баня. На входа Осуги подаде една медна монета и влезе да изпере кимоното си. След като го почисти колкото успя, тя взе на заем един прът и окачи кимоното в близост до бараката. По долни дрехи, с метната на гърба лека хавлия, Осуги приседна в сянката на банята и разсеяно се загледа в пътя.

От другата страна на улицата половин дузина мъже се бяха наредили в кръг и се пазаряха достатъчно високо, за да може старицата да ги чуе какво казват.

— Колко квадратни лакти е? Ако цената е добра, нищо против нямам да си помисля.

— Има две трети акър. Цената е, каквато споменах преди. Не мога да сляза по-долу.

— Много е това. Вие сам трябва да го знаете.

— Съвсем не е много. Пресушаването на едно блато струва доста пари. И не забравяйте, че наоколо няма друга свободна земя.

— О, трябва да има. Навсякъде пресушават.

— Вече е продадена. Хората я разграбват както си е, още мочурлива даже. Няма да намерите да се продават триста квадратни лакти. Естествено, ако имате желание да идете чак до река Сумида, може да успеете да намерите нещо по-евтино.

— Гарантирате ли, че тук наистина са две трети акър?

— Няма нужда да ми се доверявате. Вземете едно въже и сам я премерете.

Осуги остана изумена — споменатата за стотина квадратни лакътя сума би била достатъчна за покупката на десетки акри добро оризище. Подобни по същество разговори се провеждаха обаче навсякъде из града, тъй като много търговци правеха спекула със земята. Осуги също остана впечатлена. „Защо ли ще му трябва на някой земя тук? Не е добра за ориз, а това място не може да се нарече град.“

След известно време сделката от другата страна на улицата бе по селски обичай скрепена с плясване на ръцете, което трябваше да донесе добра сполука на всички участници.

Докато лениво гледаше отдалечаващите се сенки, Осуги изведнъж усети от задната страна на обито си някаква ръка.

— Крадец! — изписка тя и в същия миг посегна да сграбчи китката на джебчията.

Но кесията й вече липсваше и крадецът бе на улицата.

— Крадец! — изкрещя пак Осуги. Понесе се след мъжа и успя да го улови през кръста. — Помощ! Крадец!

Онзи почна да се бори и няколко пъти я удари в лицето, без да успее да се откъсне от нея.

— Пусни ме, краво! — извика той, като я ритна в ребрата.

С шумно изсумтяване Осуги падна на земята. Тя обаче бе извадила късата си сабя и я заби в ходилото на мъжа.

— Оу!

С текнала от раната кръв, той измина още няколко крачки и после тупна на земята.

Стреснати от суматохата, търговците се извърнаха и един от тях възкликна:

— Хей, не е ли това онзи негодник от Кошу?

Говорещият бе Хангавара Яджибей, предводител на голяма тайфа от строителни работници.

— На него прилича — съгласи се някой от подчинените му. — Какво с това в ръката му? Изглежда ми като кесия.

— Нали — и аз така си мислех. И някой току-що извика „крадец“. Виж! На земята се е проснала някаква старица. Иди виж какво й има. Аз ще се погрижа за този.

Джебчията бе на крака и отново побягна, но Яджибей го настигна и с едно плясване го просна на земята, както би повалил скакалец.

Върнал се при своя началник, строителят доложи:

— Точно както си мислехме. Откраднал е кесията на старата жена.

— Тя е тук при мен. Как е старицата?

— Не е лошо ранена. Припаднала беше, но като дойде на себе си, почна да крещи, че ще го убие.

— Още седи там. Не може ли да се изправи?

— Струва ми се — не. Този я е сритал в ребрата.

— Кучи син такъв! — Все така впил поглед в джебчията, Яджибей даде нареждане на своя подчинен: — Уши, я забий един стълб.

Думите предизвикаха у крадеца треперене, като че някой е притиснал до гърлото му нож.

— Това — не — замоли се той, като се валяше в пръстта пред нозете на Яджибей. — Пуснете ме само този път. Обещавам да не го правя повече.

Яджибей поклати глава.

— Не. Ще си получиш заслуженото.

Уши, когото бяха кръстили на зодията, в която се беше родил — нерядко срещан между селяните обичай — се върна с двама работници от близкия мост.

— Ето там — каза той и посочи средата на едно празно място.

— Така добре ли е? — попита единият от мъжете, след като забиха в земята тежък кол.

— Чудесно — отвърна Яджибей. — Сега го вържете и му заковете една дъска над главата.

След като това бе направено, Яджибей зае дърводелска мастилница и четка и написа на дървото:

Този мъж е крадец. Доскоро работеше за мен, но сега извърши престъпление, за което трябва да бъде наказан. Трябва да остане вързан тук, под дъжда и слънцето, седем денонощия. Така нарежда Яджибей от Бакурочо.

— Благодаря — каза, като връщаше мастилницата. — Сега, ако това не ви струва много усилия, давайте му по малко да яде. Само колкото да не умре от глад. Каквото остане от вашия обяд, ще свърши работа.

Двамата работници, заедно с други, които междувременно се бяха събрали, дадоха знак, че са съгласни. Няколко обещаха, че ще се погрижат крадецът да получи полагащия се присмех. Не само самураите се бояха от това провиненията и слабостите им да бъдат извадени на показ пред всички. По онова време дори за обикновените граждани подигравката бе най-лошото от всички наказания.

Да се наказват престъпници без намесата на закона бе здраво установен обичай. В дните, когато воините бяха твърде заети с битки, за да поддържат реда, заради собствената си сигурност градските жители бяха поели върху себе си грижата да се справят със злосторниците. Макар сега Едо да имаше назначен отгоре наместник и се създаваше управа, в която първите граждани от всеки квартал ставаха представители на властта, все още се случваше правосъдие да се раздава така набързо. Тъй като донякъде на места продължаваше да цари известен безпорядък, властите не виждаха особен смисъл да се месят.

— Уши — обърна се Яджибей, — занеси на старата жена кесията. Лошо, че това е трябвало да се случи с човек на нейната възраст. Струва ми се, че е сама. Какво е станало с кимоното й?

— Казва, че го била изпрала и окачила да съхне.

— Иди й го донеси и после я доведи. Можем бездруго да я заведем с нас у дома. Малко смисъл има да наказваме крадеца, ако ще я оставим тук за плячка на някой друг негодник.

Няколко мига по-късно Яджибей тръгна надолу. Уши го следваше отблизо, с преметнато през ръката кимоно и качил на гръб Осуги.

Скоро стигнаха Нихомбаши, „Моста на Япония“, от който се измерваха сега всички разстояния по пътищата, които излизат от Едо. Дървеният свод бе поддържан от каменни парапети и тъй като мостът беше построен само преди година, по дървото още личеше, че е нов. Покрай брега на реката бяха вързани на пристан лодки от Камакура и Одавара. На другия бряг бе градският рибен пазар.

— Ох, боли ме страната — обади се Осуги и гръмко изпъшка.

Рибарите погледнаха нагоре да видят какво става. На Яджибей не му харесваше да го зяпат. Като се обърна назад към Осуги, той каза:

— Скоро ще стигнем. Опитайте се да издържите. Няма опасност за живота ви.

Осуги опря глава на гърба на Уши и утихна като пеленаче.

В долната част на града дребните търговци и занаятчиите бяха образували свои собствени квартали. Имаше махала на ковачите, на майсторите на копия, на бояджиите, плетачите на рогозки татами и така нататък. Къщата на Яджибей ясно се открояваше между тези на останалите дюлгери, тъй като предната част на покрива бе покрита с керемиди — всички останали къщи имаха дъсчени покриви. Допреди един пожар две години по-рано почти всички покриви бяха сламени. Бе станало така, че Яджибей получи прякора, който му служеше за презиме, от своя покрив — Хангавара значи „полупокрит с керемиди“.

На времето беше дошъл в Едо като ронин, но тъй като бе и умен, и сърдечен, се оказа умел в работата с хора. Не след дълго се утвърди като предприемач, който наемаше значителна по размер група дърводелци, дюлгери и общи работници. От строежите за различни даймио събра достатъчно капитал, за да се включи и в сделките с недвижими имоти. Прекалено богат, за да му се налага да работи със собствени ръце, той играеше ролята на местен първенец. Между множеството такива самопровъзгласили се началници в Едо, Яджибей бе един от най-познатите и най-високо уважаваните.

Градските жители оказваха почит и на първенците, и на воините, но от двата разреда хора първенците бяха по-обичани, тъй като обикновено се застъпваха за простите хора. Макар тези от Едо да имаха свои си обичаи и държание, първенците не бяха срещани единствено в новата столица. Тяхната история достигаше до неспокойните късни дни на шогуната Ашикага, когато по селата като стада лъвове бродели главорези, които грабели на воля и не се спирали пред никого.

Според един писател от онова време, те не носели почти нищо освен яркочервени препаски през кръста и широки пояси. Сабите им били много дълги — почти шест стъпки — и дори късите им саби били дълги повече от четири стъпки. Мнозина използвали други оръжия от по-груб вид, като бойни брадви и тъй наречени „железни гребла“. Пускали косата си да расте в безпорядък, използвали за препаски на главите парчета дебело въже и често покривали прасците си с кожени гамаши.

Тъй като нямали постоянен предводител, служели като наемници и след възстановяването на мира били презрени еднакво и от селяните, и от самураите. След като столицата се пренесе в Едо, такива, които не бяха доволни да останат разбойници по пътищата, често търсеха щастието си в новия град. Не малко успяха и за хора като тях бе казано, че имат „праведност вместо кости, човеколюбие вместо плът и храброст вместо кожа“. Накратко, това бяха образцовите герои на простолюдието.

Клане край реката

Животът под полунастлания с керемиди покрив на Яджибей така се хареса на Осуги, че след година и половина тя все още бе там. След първите няколко седмици, през време на които си почина и възстанови здравето си, едва ли бе минал и ден, без да си каже, че вече трябва да тръгва.

Всеки път, когато отвореше дума за това пред Яджибей, когото не виждаше често, той настояваше да остане още.

— Закъде ще бързате? — питаше. — Няма защо да ходите никъде. Изчакайте, докато намерим Мусаши. Тогава ще можем да ви станем свидетели при двубоя.

Яджибей не знаеше за врага на Осуги нищо, освен това, което му бе казала тя самата — че той, накратко, е най-черен сред злодеите, — обаче от деня на нейното пристигане на всичките му хора бе дадено нареждане незабавно да съобщават всичко, което чуят или видят за Мусаши.

След като отначало намрази Едо, сега Осуги смекчи своето отношение дотам, вече да е готова да признае, че хората тук са „дружелюбни, безгрижни и наистина много добросърдечни“.

Домът на семейство Хангавара бе особено ведро място и нещо като убежище за неуспели в обществото хора — твърде мързеливи за полска работа момчета от село, изпаднали ронини, разпътници, пропилели парите на родителите си и татуирани бивши затворници съставяха грубовата и пъстра смесица, чийто общ дух на единство странно напомняше този на някое добре уредено бойно училище. Тук обаче идеалът бе не одухотворената мъжественост, а напористата сила — това всъщност беше „доджо“ за главорези.

Също като в школите по бойни изкуства тук имаше строг ред на подчинение. След първенеца, чиято бе върховната светска и духовна власт, следваше една група от началници, обикновено наричани „по-старшите братя“. Под тях бяха простите биячи — кобун, — чието старшинство се определяше главно от броя на прослужените години. Имаше също особен клас „гости“ — техният чин зависеше от такива качества като способността им да боравят с оръжие. Йерархията се крепеше от определени правила — с неясен произход, но строго спазвани.

По едно време, като реши, че Осуги може да се отегчава, Яджибей предложи тя да се грижи за по-младите сред мъжете. Оттогава дните й бяха плътно заети с шиене, кърпене, пране и шетане след кобун, чиято немарливост й създаваше много работа.

При цялата им липса на възпитание, кобун можеха, щом видят добра работа, да я оценят. Възхищаваха се и на спартанските привички на Осуги, и на старанието, с което тя поемаше своите задължения.

— Тя е истинска самурайка — казваха често. — Домът Хониден явно има много добра кръв.

Непредвиденият домакин на Осуги се отнасяше към нея с внимание и дори й построи отделна стая за живеене на празното място зад къщата. Всякога, когато бе у дома, сутрин и вечер отиваше при нея да поднесе своите почитания. Щом един от подчинените му го попита защо проявява към чужд човек такава почит, Яджибей призна, че докато собствените му баща и майка били живи, се отнасял много зле с тях.

— На моята възраст — каза — чувствам, че имам някакъв синовен дълг към по-възрастните.

Дойде пролетта и цветовете на дивите сливи опадаха, но в самия град още почти нямаше цъфнали череши. Като се изключат няколко дървета по рядко населените хълмове на запад, имаше само фиданки, които будистите бяха насадили покрай пътя за Сенсоджи в Асакура. Говореше се, че тази година били напъпили и за първи път щели да цъфнат.

Един ден Яджибей дойде в стаята на Осуги и каза:

— Аз отивам в Сенсоджи. Ще искате ли да дойдете с мен?

— С най-голямо удоволствие. Този храм е посветен на Кандзеон, а аз много вярвам в нейната сила. Тя е същата бодхисатва като Канон, на която се молех в Кийомидзудера в Киото.

С Яджибей и Осуги тръгнаха двама от кобун — Джуро и Короку. По никому неизвестни причини Джуро носеше прякора „Тръстикова рогозка“, но съвсем ясно бе защо наричаха Короку „Послушника“. Той бе дребен, набит мъж с определено кротко лице, като се изключат трите грозни белега на челото му — свидетелство за склонност към улични побоища.

Първо стигнаха до рова при Кьобаши, където се даваха лодки под наем. Със сръчно гребане Короку прекара лодката от рова в река Сумида, след което Яджибей нареди да отворят кутиите с обяда.

— Днес отивам в храма — обясни той — заради годишнината от смъртта на майка ми. Всъщност трябва да се върна у дома и да навестя нейния гроб, но това е прекалено далеч, тъй че се задоволявам да ида в Сенсоджи и да направя дарение там. Това обаче си е моя работа — вие просто приемете всичко като излет.

Изплакна в реката една чаша за саке и я предложи на Осуги.

— Много е хубаво, че си спомняте майка си — отбеляза старицата, приемайки чашата, като през цялото време неспокойно се питаше дали Матахачи би направил същото, след като си е отишла. — Питам се обаче дали подобава да пием саке на годишнината от смъртта на вашата бедна майка.

— Е, по-скоро бих направил това, вместо да устройвам някой пищен помен. Във всеки случай, аз вярвам в Буда и за невежи като мен това е най-важното. Нали знаете пословицата: „Който вярва, няма нужда да знае“?

Осуги приключи разговора с това и на няколко пъти пълни отново чашата си. След време отбеляза:

— От сума време не съм пила така. Струва ми се, че се нося във въздуха.

— Пийте още — настоя Яджибей. — Нали е добро сакето? Не се бойте, че сега плаваме по водата. Ние сме тук, за да се грижим за вас.

Реката, течаща на юг от град Сумида, бе широка и спокойна. Откъм страната на Шимоза, на източния бряг срещу Едо, имаше разкошен лес. Покрай вдадените във водата дървесни корени се бяха образували затворени прозрачни вирчета, които светеха като сапфири на слънцето.

— О! — възкликна Осуги. — Чуйте славеите!

— Като дойде дъждовния сезон, цял ден можете да слушате кукувици.

— Дайте да ви налея. Надявам се да не възразявате да се присъединя към пиршеството ви.

— Радвам се да видя, че се чувствате добре.

Короку жадно се обади отзад:

— Вижте, какво ще кажете да пратите малко саке насам?

— Ти само внимавай за веслата. Почнеш ли отсега с пиенето, всички ще се издавим. На връщане може да правиш, каквото поискаш.

— Щом така казвате. Обаче искам само да ви кажа, че цялата река взе да ми прилича на саке.

— Стига си мислил за това. Я приближи до онази лодка край брега, да си купим малко прясна риба.

Короку изпълни нареждането. След малко пазарлъци рибарят им хвърли една доволна усмивка, вдигна капака на закрепен за лодката съд и каза да си вземат, каквото поискат. Осуги никога не бе виждала такова нещо. Съдът бе догоре пълен с мятащи се, пляскащи риби, някои морски, други от реката. Шарани, едри скариди, морски котки, даже пъстърва и костур.

Яджибей поръси малко дребна херинга със соев сос и почна да я яде сурова. Предложи на Осуги, но тя с ужасен израз на лицето отказа.

Щом спря при западната страна на реката и слязоха, старицата ходеше като че малко неуверено.

— Внимавайте — предупреди я Яджибей. — Ето, хванете ме за ръката.

— Не, благодаря. Нямам нужда от помощ.

Тя махна възмутено длан пред лицето си.

След като Джуро и Короку вързаха лодката, четиримата прекосиха едно обширно празно място с камъни и локви, за да стигнат до същинския речен бряг.

Група малки деца бяха заети да обръщат камъните, но като видяха необикновената четворка, спряха и се скупчиха заедно, дърдорейки оживено.

— Купете си, господине. Молим ви се.

— Няма ли да си купите, бабо!

Яджибей изглежда обичаше децата — или поне не показа признаци на раздразнение.

— Какво имате там — раци ли?

— Не са раци, а връхчета от стрели — завикаха те, като вадиха пълни шепи от кимоната си.

— Връхчета от стрели ли?

— Точно така. В една могила до храма има заровени много хора и коне. Като идват тук, хората купуват връхчета от стрели за дар на мъртвите. И вие си купете.

— Не мисля, че искам връхчета за стрели, обаче ще ви дам малко пари. Така става ли?

Веднага след като Яджибей раздаде няколко монети, децата се затичаха да подновят своите разкопки. Докато обаче четиримата още гледаха, от една близка къща със сламен покрив се появи някакъв мъж, който им взе монетите и влезе обратно вътре. Яджибей изцъка с език и възмутен се извърна.

Осуги се бе загледала с очарован поглед през реката.

— Щом наоколо има толкова много връхчета от стрели — забеляза тя, — трябва да е станала голяма битка.

— Аз всъщност не знам, но ми се струва, че по времето, когато Едо е бил само областно владение, тук са станали доста битки. Това е било преди четири-петстотин години. Чувал съм, че през дванайсети век Минамото но Йоритомо бил дошъл от Идзу тук, за да събира отряди. Когато Императорският двор се разделил — кога беше това, през четиринайсети век ли? — господарят на Мусаши, Нита бил разбит от Ашикага някъде наоколо. Само през последните две столетия Ота Докан и други тукашни военачалници, казват, са водили много битки по-нагоре по реката.

Докато двамата разговаряха, Джуро и Короку избързаха напред, за да им приготвят място за сядане на терасата на храма.

Сенсоджи се оказа за Осуги ужасно разочарование. В нейните очи това не бе нищо повече от голяма, запусната къща, а жилището на свещениците — просто барака.

— Това ли било? — поиска да узнае тя, с повече от нотка на пренебрежение. — След всичко, което съм слушала за Сенсоджи…

Светилището бе разположено във великолепен прастар лес с големи, вековни дървета, но залата на Кандзеон не само изглеждаше занемарена, а и когато реката придойдеше, водата стигаше през дърветата чак до терасата. Дори по друго време дворът продължаваше да се мие от малки нейни притоци.

— Добре дошли. Радвам се да ви видя отново.

Осуги вдигна изненадана поглед и видя на покрива да коленичи един свещеник.

— Нещо по покрива ли правите? — попита дружелюбно Яджибей.

— Налага се — заради птиците. Колкото по-често поправям, толкова повече крадат сламата да си правят с нея гнезда. Все тече от някъде. Вие се настанете. Ей сега слизам.

Яджибей и Осуги си взеха дарствени свещи и влязоха в сумрачната вътрешност на храма. „Нищо чудно, че тече“, помисли си старицата, като погледна звездоподобните дупки над главата си.

Като коленичи до Яджибей, тя извади своята молитвена броеница и със сънен поглед заприпява клетвата на Канон от Лотосовата сутра.

Ще обитаваш въздуха като слънце.

И щом те преследват зли люде

и те изтикат от Диамантената планина,

спомни си силата на Кандзеон

и косъм няма да падне от главата ти.

И щом разбойници те обградят

и те заплашат със своите мечове,

ако си спомниш силата на Кандзеон,

разбойниците ще се смилят над тебе.

И щом царят те осъди на смърт

и мечът се готви да те обезглави,

спомни си силата на Кандзеон

— мечът ще се разбие на късчета.

Отначало припяваше тихо, но щом забрави присъствието на Яджибей, Джуро и Короку, гласът й започна да става силен и еклив и по лицето й се изписа блажено изражение.

Осемдесет и четирите хиляди одушевени създания

закопняха в сърцата си

за анутара-самяк-самбодхи

— ненадминатата премъдрост на будите.

С треперещи в пръстите й молитвени зърна Осуги без прекъсване премина от химна към своя собствена молитва.

Хвала на Кандзеон, която светът почита!

Хвала на бодхисатвата на безкрайната милост

и безграничното състрадание!

Бъди благосклонна към едничкото желание

на тази старица.

Дай ми да поразя Мусаши — и то скоро!

Дай ми да го поразя!

Дай ми да го поразя!

Тя внезапно сниши глас и се поклони към пода.

— И направи Матахачи добро момче! Дари дома Хониден с благоденствие!

След края на дългата молитва последва миг мълчание, преди свещеникът да ги покани вън на чай. Яджибей и двамата по-млади мъже, които през цялото време останаха подобаващо коленичили, станаха, разтриха изтръпналите си крака и излязоха на терасата.

— Нали мога сега да си пийна малко саке? — попита нетърпеливо Джуро.

Получил разрешение, той се забърза към дома на свещеника и нареди под навеса отпред обяда им. Докато останалите дойдат при него, вече с едната ръка отпиваше саке, а с другата препичаше рибата, която купиха.

— Кой го е грижа, че нямало цъфнали череши? — отбеляза. — И без това се чувствам точно като на излет сред цветята.

Яджибей подаде на свещеника дарение за храма, тактично увито в хартия и му каза да го използва за поправката на покрива. Докато правеше това, по случайност забеляза една редица от дървени плочки, на които бяха изписани имена на дарители, заедно със сумите, които са дали. Почти всички бяха горе-долу същите като на Яджибей, някои — по-малки, но една определено биеше на очи:

Десет златни монети — Дайдзо от Нарай, област Шинано

Яджибей се обърна към свещеника и малко неуверено отбеляза:

— Може би е грубо да говоря така, но десет златни монети са значителна сума. Чак толкова ли е богат този Дайдзо от Нарай?

— Наистина не бих могъл да кажа. Появи се изневиделица един ден към края на миналата година и каза, че било срамота най-прочутият храм в околията Канто да е в такова лошо състояние. Каза, че парите трябвало да влязат в сметката ни за покупка на дървен материал.

— Изглежда, че е възхитителен човек.

— Дари също три златни монети на светилището Йошима и не по-малко от двайсет на светилището Канда Мьоджин. Искаше второто да бъде поддържано добре, понеже там обитава духа на Тайра но Масакадо. Дайдзо настоява, че Масакадо не бил метежник. Смята, че трябва да го почитаме като първия, който е отвоювал източната част на страната. Оказва се, на този свят има някои много странни дарители.

Едва свършил да говори и към тях в безпорядък се затича тълпа от дечурлига.

— Какво правите тук? — извика строго свещеникът. — Като искате да си играете, слезте при реката. Не може да тичате като луди в двора на храма.

Децата обаче се понесоха като ято рибки и накрая стигнаха до терасата.

— Елате бързо — извика едно. — Ужасно е!

— Там долу има един самурай. Бие се.

— Един против четирима.

— С истински саби!

— Милостиви Буда, пак ли? — зажали свещеникът, докато бързешком нахлузваше сандалите си. Преди да се завтече надолу, той отдели миг за обяснения: — Простете. Ще трябва да ви оставя за малко. Брега на реката тук е любимо място за битки. Всеки път като сляза, и някой долу реже хора на парчета или ги смазва от бой. После от градската управа идват при мен за писмен доклад. Ще трябва да видя този път какво е.

— Бой ли? — попитаха в един глас Яджибей и неговите хора и се понесоха нататък.

Осуги ги последва, но беше толкова по-бавна в нозете, че докато стигне мястото, битката бе свършила. Децата и няколко зрители от близкото рибарско село стояха всички наоколо, мълчаха и преглъщаха тежко, видимо пребледнели.

Отначало тишината се стори на Осуги странна, но после и тя затаи дъх и отвори широко очи. Над земята пърхаше сянката на някаква лястовица. Към тях със самодоволно изражение на лицето вървеше млад самурай, облечен в аленочервено войнишко наметало. Забелязал или не зрителите, той не им обръщаше внимание.

Погледът на Осуги се пренесе върху четирите тела, нападали едно върху друго на двадесетина крачки зад самурая.

Победителят се спря. При това няколко уста си поеха дъх шумно и продължително, тъй като един от падналите се размърда. Като се изправи с усилие на крака, той извика:

— Чакайте! Не може да ми бягате.

Самураят зае изчаквателна стойка и раненият се забърза задъхан напред.

— Битката… още не е… свършила.

Щом този се хвърли немощно в нападение, самураят отстъпи на една крачка и го остави да политне напред. После нанесе удар. Главата на мъжа се разцепи надве.

— Сега свърши ли? — извика той злобно.

Никой дори не видя как „Дългия прът“ излезе от ножницата си.

Избърсал острието, притежателят му се наведе да измие ръце в реката. Макар да бяха свикнали на битки, селяните останаха удивени от хладнокръвието на самурая. Смъртта на последния от мъжете бе не само мигновена, но и безчовечно жестока. Никой не пророни нито дума.

Самураят стана и се протегна.

— Също като река Ивакуни е — каза той. — Напомня ми за дома.

Няколко минути остана лениво загледан в широкото течение и ятото лястовици с бели коремчета, които летяха ниско и току допираха водата. После се обърна и бързо тръгна надолу по течението.

Упъти се право към лодката на Яджибей, но щом започна да я отвързва, от гората тичешком излязоха Джуро и Короку.

— Чакайте! Какво мислите, че правите? — извика Джуро, приближил се достатъчно, за да види кръвта по хакамата и вървите на сандалите на самурая, но без да й обръща внимание.

Онзи пусна въжето, ухили се и попита:

— Не мога ли да използвам лодката?

— Естествено — не — сопна се Джуро.

— А ако да речем ви платя за това?

— Не говорете глупости.

Гласът, който грубо сряза молбата на самурая, бе на Джуро, но в някакъв смисъл през устата му безстрашно говореше целият град Едо с младостта и дързостта си.

Самураят не се извини, но и не прибягна до сила. Обърна се и без дума повече се отдалечи.

— Коджиро! Коджиро! Чакайте! — провикна се с цяло гърло Осуги.

Щом видя кой е, гримасата изчезна от лицето на Коджиро и по него се разля дружелюбна усмивка.

— Я, какво правите вие тук? Все се питах какво ли е станало с вас?

— Дошла съм да отдам почит на Кандзеон. Пристигнах с Хангавара Яджибей и тези двама младежи. Яджибей ме прие в своя дом в Бакурочо.

— Кога ви виждах за последно? Я да видим — връх Хиеи. Тогава казахте, че отивате в Едо, та си помислих, че може случайно да ви срещна. Но едва ли съм очаквал да бъде тук. — Хвърли поглед към Джуро и Короку, които стояха като втрещени. — За тази двамата тук ли говорите?

— О, те са само двама нескопосници, но началникът им е много изискан човек.

Като видя своята гостенка да бъбри приятелски със страховития самурай, Яджибей се смая не по-малко от всички останали. Почти веднага се озова при тях, като се започна да се кланя на Коджиро и заговори:

— Боя се, че моите момчета говориха с вас много грубо, господине. Надявам се да им простите. Тъкмо се готвехме да си тръгваме. Може би ще благоволите да плавате надолу заедно с нас.

Стърготини

Като повечето събрани от обстоятелствата хора, които иначе имат малко или нищо общо помежду си, самураят и неговият домакин скоро откриха какво ще ги сближи. Запасът от саке бе изобилен, рибата — прясна, а между Осуги и Коджиро имаше едно необичайно духовно родство, което пречеше обстановката да стане премного официална. С непресторена загриженост старицата разпитваше за неговото поприще като шугийоша, а той — за това докъде е стигнала в осъществяването на своята „голяма цел“.

Щом му каза, че отдавна не знае нищо за местонахождението на Мусаши, Коджиро й прати лъч надежда.

— Чувах слух, че миналата есен и зима той посетил двама-трима известни бойци. Имам чувството, че още е в Едо.

Яджибей, разбира се, не беше толкова сигурен и каза на Коджиро, че неговите хора все така не са научили нищо. След като бяха обсъдили от всяка една страна злощастното положение на Осуги, Яджибей заяви:

— Надявам се в бъдеще да можем да разчитаме на вашето приятелство.

Коджиро отвърна в същия дух и твърде показно изплакна чашата си и я предложи не само на Яджибей, а и на двамата му подчинени, на всеки от които наля по едно питие.

Осуги с положителност се въодушеви.

— Казват — отбеляза тя тежко, — че където и да потърсиш добро, все ще намериш. При все това аз имам изключително добър късмет! Като си помисля, че имам до себе си двама силни мъже като вас! Сигурна съм, че великата Кандзеон се грижи за мен.

Не се опита да скрива сълзите, с които се наляха очите й.

Понеже не искаше разговорът много да се разнежва, Яджибей се обади:

— Кажете ми, Коджиро, кои бяха четиримата, които посякохте там при реката?

Това изглежда бе възможността, която Коджиро беше очаквал, тъй като красноречивият му език без бавене захвана да разказва:

— О, онези ли? — започна той, като се засмя нехайно. — Просто някакви ронини от училището на Обата. Ходих там пет-шест пъти да обсъждам с Обата военни въпроси и тези все ни прекъсваха с неуместни забележки. Имаха даже дързостта да се произнасят по въпроси на сабления бой, та им казах, че ако дойдат на брега на река Сумида, ще им преподам тайните на школата Ганрю и ще им онагледя остротата на „Дългия прът“. Дадох им да разберат, че не ме е грижа колко от тях ще се появят. Щом пристигнах, бяха петима, но в мига, в който заех стойка за бой, един подви опашка и избяга. Трябва да кажа, че в Едо никак не липсват мъже, които могат повече да говорят, отколкото да се бият.

Той пак се изсмя, вече съвсем несдържано.

— Обата ли?

— Не го ли познавате? Обата Кагенори. От рода на Обата Ничиджо, който е служил на семейство Такеда в Кай. Иеясу го взел на служба при себе си и той сега преподава военна наука на шогуна Хидетада. Има също и отделно училище.

— А, да, сега се сетих.

Яджибей остана изненадан и впечатлен от това, че Коджиро явно се познава с такава прословута личност.

„Младежът още носи перчем отпред, учуди се той мълчаливо, но щом общува със самураи от такъв ранг, явно трябва да е някой.“ В крайна сметка дюлгерският началник бе простодушен човек и очевидно най-много ценеше у хората грубата сила. Възхищението му от Коджиро нарасна.

Наведе се към самурая и каза:

— Нека да ви предложа нещо. У нас постоянно имам по четирийсет-петдесет млади здравеняци. Какво ще стане, ако им построя доджо и ви помоля да ги обучавате?

— Е, няма да имам нищо против да им давам уроци, но трябва да разберете, че толкова много даймио ме теглят за ръкава с предложения — издръжки от по две-три хиляди крини ориз, — че не знам какво да правя. Честно казано, не бих се замислил сериозно да постъпя на служба при когото и да е за по-малко от пет хиляди. Също така, дори просто от учтивост, съм донякъде задължен да остана там, където живея сега. При все това не възразявам да идвам при вас.

— Извънредно много оценявам това — отвърна с дълбок поклон Яджибей.

— Ще ви очакваме — намеси се Осуги.

Джуро и Короку, прекалено простодушни, за да осъзнаят снизхождението и користта, с които бе пропита речта на Коджиро, останаха изумени от великодушието на този велик човек.

Щом лодката сви в рова на Кьобаши, Коджиро заяви:

— Аз ще слизам тук.

После скочи на брега и за секунди се изгуби в праха, който се носеше над улицата.

— Много впечатляващ младеж — отбеляза Яджибей, все още в плен на Коджировите достойнства.

— Да — съгласи се убедено Осуги. — Той е истински воин. Сигурна съм, че много даймио биха му плащали добра издръжка. — След миг мълчание печално добави: — Само и Матахачи да беше такъв.

След около пет дни Коджиро пъргаво прекрачи прага на Яджибеевия дом и бе въведен в стаята за гости. Там четиридесет-петдесетината присъстващи мъже от дружината един по един му поднесоха своите почитания. Гостът доволен отбеляза, че Яджибей явно води много интересен живот.

В продължение на по-раншните си намерения Яджибей на свой ред обяви:

— Както ви казах, бих искал да построя едно доджо. Бихте ли си направил труда да огледате имота ми?

Полето зад къщата заемаше почти два акра. В един от краищата му висяха прясно боядисани платове, но Яджибей увери Коджиро, че наелият мястото бояджия лесно може да бъде изгонен.

— Вие всъщност нямате нужда от доджо — отбеляза Коджиро. — Това място е оградено откъм улицата и няма вероятност някой да пречи.

— Добре, щом казвате, обаче дъждовните дни?

— Ако времето е лошо, няма да идвам. Трябва обаче да ви предупредя — упражненията ще бъдат по-груби от онези в Ягю или останалите училища в града. В случай че хората ви не са внимателни, може да излязат осакатени, че и по-лошо. Най-добре да им разясните това.

— По този въпрос няма да има недоразумения. Чувствайте се свободен да водите занятията, както намерите за добре.

Споразумяха се уроци да има три пъти месечно — на трето, тринадесето и двадесет и трето число, — стига да позволява времето.

Появата на Коджиро в Бакурочо даде начало на безконечни клюки. Чу се един от съседите да казва:

— Сега там имат фукльо, по-голям от всички останали, взети заедно.

Момчешкият перчем на Коджиро също предизвика немалко обсъждания, като общото мнение беше, че след като той явно скоро е минал двадесетте, крайно време е да се съобрази със самурайския обичай да бръсне главата си. Само на вътрешните в дома Хангавара хора обаче бе дадено да се порадват на извезаната долна риза на Коджиро, която се появяваше на показ всеки път, когато той оголеше рамене, за да може по-свободно да размахва сабята.

Коджиро се държеше съвсем според очакванията. Макар това да бяха само упражнения и много от учениците — неопитни, той нямаше милост. След третия урок жертвите му вече включваха един трайно осакатен заедно с четири или пет по-леко ранени души. Ранените не бяха далеч и пъшканията им се чуваха от задната част на къщата.

— Следващият! — извика Коджиро, размахвайки дълга сабя, направена от твърдо дърво на мушмула.

В началото беше казал, че нанесен с такава сабя удар „реже месото до кокал“.

— Готови сте да приключваме ли? Ако не, някой да излезе. Ако ли пък сте, тръгвам си — подразни ги той пренебрежително.

— Добре — обади се от чисто раздразнение един от мъжете, — аз ще опитам.

Отдели се от останалите, тръгна към Коджиро и се наведе да си вземе дървена сабя. С един замах Коджиро го просна на земята.

— Това — заяви той, — е урок да не се оставяте открити. Най-лошото нещо е да си открит.

С очевидно самодоволство огледа лицата на останалите, четиридесет-петдесет на брой, повечето от които едва ли не видимо трепереха.

Отнесоха най-новия пострадал до кладенеца и го заляха там с вода. Той така и не се съвзе.

— Няма да го бъде бедният.

— Казваш… че е мъртъв ли?

— Не диша.

Другите изтичаха да видят поразения си другар. Някои бяха ядосани, други — обезсърчени, но Коджиро така и не погледна повторно умрелия.

— Щом такова нещо ви плаши — обяви той заплашително, — по-добре забравете за сабята. Като си помисля, че всеки от вас ще го засърбят ръцете, стига някой на улицата да го нарече „грубиян“ или „самохвалко“…

Не довърши изречението, но щом тръгна през полето, обут в кожените си чорапи, продължи с поученията:

— Помислете малко над това, юнаци мои. Готови сте да извадите сабята в мига, в който някой непознат ви настъпи или ви закачи ножницата, но дойде ли време за истински бой, ви се връзват ръцете. С радост ще захвърлите живота си заради някоя жена или заради вашата дребнава гордост, но нямате смелост да се жертвате за едно достойно дело. Движат ви само чувствата и суетността. Това не е достатъчно, съвсем не е достатъчно.

Изпъчи гърди и завърши:

— Истината е проста. Единствената истинска храброст и същинска самоувереност идват от упражнения и овладяване на себе си. Готов съм да изляза срещу всеки от вас — станете и се бийте с мен като мъже.

С надеждата да го накара да съжали за думите си един от учениците го нападна изотзад. Коджиро се приведе ниско, почти докосвайки земята и нападателят прелетя над главата му и се приземи пред него. В следващият миг се чу изскърцването от удара на Коджировата сабя в хълбока на мъжа.

— Това ще е всичко за днес — каза той, като хвърли настрана оръжието и отиде до кладенеца да си измие ръцете. При кладенчовата стена като безформена купчина лежеше трупът. Коджиро натопи ръце във водата и без нито дума на съчувствие си наплиска лицето.

После мушна отново ръка в ръкава и заяви:

— Чувам, че много хора ходели на някакво място на име Йошивара. Вие трябва доста добре да познавате квартала. Ще искате ли да ме поразведете?

Да обяви направо, че иска да се забавлява или да отиде да пие, бе за Коджиро навик, но сега човек можеше само да гадае дали нарочно проявява безразличие или просто обезоръжава с откровеността си.

Яджибей като по-благосклонен предпочете да си помисли второто.

— Не сте ли ходили още в Йошивара? — попита той изненадан. — Ще трябва да се погрижим за това тогава. Аз самият щях да дойда с вас, но нали знаете, трябва тази вечер да съм тук заради бдението и другите неща.

Избра си Джуро и Короку и им даде пари. Последва предупреждение:

— Помнете и двамата — не ви пращам да се веселите. Отивате само да придружите своя учител и да се погрижите той да прекара добре.

Коджиро, който вървеше на няколко стъпки пред двамата, скоро откри, че не му е лесно да намери пътя, тъй като нощем — за разлика от Киото, Нара и Осака — по-голямата част от Едо бе непрогледно тъмна.

— Тази улица е ужасна — заяви. — Трябваше да вземем фенер.

— Ако бяхте тръгнал през квартала за развлечения с фенер, хората щяха да се смеят — отвърна Джуро. — Внимавайте, господине. Тази купчина пръст, на която сте стъпил, е извадена от новия ров. По-добре слезте, преди да сте паднал.

След малко водата в рова, както и небето над река Сумида, придобиха червеникав оттенък. По това време, късно напролет, луната висеше над покривите на Йошивара като сплесната бяла пита.

— Ето го там, отвъд моста — каза Джуро. — Да ви услужа ли с кърпа?

— За какво?

— Да си поскриете лицето — ето така.

Джуро и Короку извадиха всеки от обитата си по едно червено парче плат и ги вързаха като забрадки на главите си. Коджиро последва техния пример, като употреби за целта къс червено-кафява коприна.

— Така се прави — обясни Джуро. — По модата.

— Много добре ви стои.

Коджиро и неговите двама водачи се смесиха с пъстрата тълпа, която блуждаеше от дом на дом. Също като Янагимачи в Киото, Йошивара бе ярко осветен. Входовете на постройките бяха шарено украсени със завеси в червено или бледожълто, някои от които имаха на долния край звънчета, за да могат момичетата да познават кога влизат посетители.

След като влизаха и излизаха в два-три дома, Джуро се ухили на Коджиро и каза:

— Няма смисъл да се опитвате да го скриете, господине.

— Какво да скрия?

— Казахте, че никога не сте били тук преди, но в последния дом едно момиче ви позна. В мига, в който влязохме, изписка нещо и се скри зад един параван. Научихме ви тайната.

— Никога по-рано не съм идвал тук. За кого говорите?

— Не се преструвайте на невинен, господине. Хайде да се върнем. Ще ви я покажа.

Влязоха пак в дома, чиято завеса бе украсена със знак във формата на разтроено детелиново листо. Вляво с доста дребни букви пишеше „Сумия“.

Тежките греди и внушителните коридори на сградата напомняха строежа на киотските храмове, но лъскавата новост на всичко обезсмисляше опита да се създаде дух на стародавност и достойнство. Коджиро силно подозираше, че под пода още вирее блатна растителност.

Голямото помещение, в което ги въведоха на втория етаж, не бе още разтребено след последните посетители. Масата и подът бяха осеяни с парченца храна, хартия, клечки за зъби и какво ли още не. Прислужницата, която дойде да почисти, изпълни това свое задължение с изисканост, достойна за ратайкиня.

Щом дойде да вземе поръчките им, Онао се постара да им покаже колко много е заета. Заяви, че едва й оставало време за сън и още три години такъв напрегнат живот ще я закарат в гроба. По-добрите от домовете в Киото правеха усилие да поддържат заблуждението, че основна причина за съществуването им е да развличат и доставят радост на своите посетители. Тук целта пък очевидно бе кесиите на мъжете да бъдат облекчени възможно най-бързо.

— Значи това е кварталът за забавления в Едо — изпухтя Коджиро, като хвърли укорен поглед към дупките от чепове по тавана. — Доста е калпав, бих казал.

— О, така е само засега — възрази Онао. — Сградата, която строим, ще е по-хубава от всичко, каквото сте виждали в Киото или Фушими. — За миг тя се вгледа в Коджиро. — Знаете ли, господине, виждала съм ви преди някъде. А, да! Беше миналата година по пътя Кошу.

Коджиро бе забравил случайната среща, но след като му беше напомнена, с проблясък на интерес заяви:

— Ами, да — струва ми се, съдбите ни трябва да се преплитат.

— И на мен така ми се вижда — каза Джуро със смях, — след като и едно от момичетата си ви спомня.

Покрай закачките към Коджиро за неговото минало той описа лицето и дрехите на момичето и помоли Онао да иде да я намери.

— Знам за коя говорите — отвърна старицата и тръгна да я доведе.

След като мина известно време, без тя още да се е върнала, Джуро и Короку излязоха в залата и плеснаха с ръце, за да я повикат. Трябваше още няколко пъти да повторят това, докато тя най-сетне отново се появи.

— Не е тук онази, за която питахте — каза Онао.

— Беше само преди няколко минути.

— Наистина странно, и аз така казах на господаря. Бяхме в прохода Коботоке, самураят, с когото сте, мина по пътя и онзи път тя също избяга.

Зад Сумия се издигаше скелето на новата сграда, с частично завършен покрив и без стени.

— Ханагири! Ханагири!

Това бе името, дадено на Акеми, която сега се криеше между куп дъски и едно хълмче от стърготини. Търсещите я на няколко пъти минаваха така близо, че й се налагаше да затаява дъх.

„Колко отвратително!“, помисли си. През първите няколко минути гневът й бе насочен единствено срещу Коджиро, но сега вече бе обхванал всеки представител на мъжкия пол — Коджиро, Сеиджуро, самураите от Хачиоджи, посетителите на Сумия, които всяка нощ грубо я обладаваха. Всички мъже са й врагове, всички са ужасни.

Освен един. Единственият. Онзи, който ще е като Мусаши. Онзи, когото непрестанно бе търсила. Отказала се от действителния Мусаши, тя сега бе убедила себе си, че ще е утешително да се преструва на влюбена в някой подобен нему. За голямо свое раздразнение не откриваше никой, който поне малко да прилича на него.

— Ха-на-ги-ри!

Беше самият Шоджи Джинай, който викаше първо от задната част на постройката, а сега се приближаваше към нейното укритие.

Придружаваха го Коджиро и другите двама мъже. Оплакваха се до втръсване, което накара Джинай няколко пъти да повтаря своите извинения, но накрая си тръгнаха към улицата.

Като видя това, Акеми изпусна въздишка на облекчение и изчаквайки Джинай отново да влезе вътре, се затича право към вратата на кухнята.

— Я, Ханагири, през цялото време навън ли си била? — попита стреснато кухненската прислужница.

— Ш-ш-ш! Мирувай и ми дай малко саке.

— Саке ли? Сега?

— Да, саке!

След идването й в Едо случаите, в които Акеми търсеше утеха в сакето, бяха станали все по-чести.

Уплашената слугиня й наля една голяма чаша. Акеми затвори очи, пресуши съда и белосаното й лице остана наклонено назад, докато почти дойде успоредно на бялото дъно на чашата.

Щом се обърна с гръб към вратата, прислужницата стреснато извика:

— Къде си тръгнала сега?

— Млъквай. Само ще си измия краката и после пак ще вляза вътре.

Акеми нахлузи първия попаднал й чифт дзори и малко неуверено закрачи към улицата. „Колко е хубаво вън на открито!“, бе първата й мисъл, която обаче много скоро беше последвана от отвращение. Изплю се неопределено в посока на търсачите на забавления, които вървяха по ярко осветената улица и с всичка сила затича.

Като стигна до едно място, където в рова се отразяваха звездите, се спря да погледа. „О, о! Този път фенери. И са от Сумия. Зверове! Даже за няколко минути ли не могат да оставят едно момиче на мира? Не. Да я намерят! Да я накарат пак да им вади пари! От плътта и кръвта й да си изкарат още малко дъски за новата постройка — от това само ще са доволни. Е, няма да ме имат повече!“

Навитите стърготини, закачили се в косата й, заподскачаха нагоре-надолу, докато тя в главоломен бяг изчезна в тъмнината. Нямаше представа къде отива и надали можеше по-малко да я е грижа — стига да е далеч, много далеч.

Кукумявката

Когато най-сетне напуснаха чайната, Коджиро едва успяваше да се държи на крака.

— Рамо… рамо… — изломоти той, посягайки да се облегне на Джуро и Короку едновременно.

Тримата се заклатушкаха неуверено по тъмната, опустяла улица.

— Господине, казах ви, че трябваше да пренощуваме там — обади се Джуро.

— В оная дупка ли? За нищо на света! По-скоро бих се върнал в Сумия.

— Аз пък не бих, господине.

— И защо не?

— Онова момиче там избяга от вас. Ако я намерят, може да я принудят да си легне с вас, но за какво? Вие бездруго няма да може да й се насладите тогава.

— Хм. Може би си прав.

— Желаете ли я?

— Не-е.

— Ама все не можете да си я избиете съвсем от ума, а?

— Никога в живота си не съм се влюбвал. Не съм от тези. Имам по-важни неща за правене.

— Какви, господине?

— Ами очевидно е, момчето ми. Ще стана най-добрият и най-прочутият майстор на сабята, който е живял някога, и най-бързият начин да постигна това е да стана учител на шогуна.

— Но той вече има дома Ягю за учители. И чувах, че наскоро наел Оно Джироемон.

— Оно Джироемон! Че кой дава и една пръдня за него? Пък и Ягю не ме впечатляват кой знае колко. Мен гледайте. Някой ден в скоро време…

Стигнали бяха до отсечката, покрай която се прекопаваше новия ров. До средата на върбовите стволове бе насипана мека пръст.

— Внимавайте, господине — много е хлъзгаво — предупреди Джуро, докато двамата с Короку се опитваха да помогнат на своя учител да слезе от купчината.

— Стой! — извика Коджиро и внезапно бутна двамата мъже настрани. Бързо се пързулна надолу по купа. — Кой е там?

Човекът, който току-що се бе метнал към гърба на Коджиро, загуби равновесие и презглава се катурна в рова.

— Забравил ли си, Сасаки?

— Ти уби четирима от другарите ни!

Коджиро скочи на върха на купа пръст, откъдето успя да различи между дърветата поне десетима мъже, отчасти скрити от гъсталака. С насочени към него саби те бавно почнаха да стесняват кръга си.

— Значи сте от училището Обата, а? — попита той презрително. Внезапното произшествие напълно го отрезви. — Миналият път загубихте четири от петима. Колко сте дошли тази вечер? Колко искате да умрат? Само ми кажете броя и ще се съобразя. Страхливци! Нападайте, ако смеете!

Ръката му ловко посегна през рамото към „Дългия прът“.

Преди да се подстриже за монах, Обата Ничиджо бе един от най-прославените воини в Кай — област, известна със своите юначни самураи. След като домът Такеда бе разбит от Токугава Иеясу, семейство Обата потъна в неизвестност, докато Кагенори не се отличи в битката при Секигахара. Впоследствие той бе повикан на служба лично от Иеясу и си спечели слава като преподавател по военна наука. При все това отказа предложеното му от шогуната парче земя в центъра на Едо с извинението, че селски воин като него ще се чувства там неуютно. Предпочете едно гористо място в съседство със светилището Хиракава Тенджин, където настани своето училище в една прастара, покрита със слама селска къща, към която пристроиха нова зала за уроци и доста внушителен вход.

Вече в напреднала възраст и страдащ от нервно разстройство, Кагенори през последните месеци стоеше затворен в своята болнична стая и рядко се появяваше в залата. Гората наблизо бе пълна с кукумявки и отскоро той навикна да се подписва като „Стария кукуй“. Понякога се усмихваше отпаднало и казваше:

— И аз съм кукумявка като другите.

Нерядко болката от кръста нагоре ставаше нетърпима. Тази нощ бе такава.

— Чувствате ли се малко по-добре? Ще искате ли малко вода?

Говореше Ходжо Шиндзо, син на Ходжо Уджикацу, прочутия майстор на военното изкуство.

— Сега много ми олекна — отвърна Кагенори. — Вие защо не си легнете? Скоро ще стане светло.

Косата на болника бе бяла, тялото му — изтъняло и превито като остаряла слива.

— Не се безпокойте за мен. През деня ще се наспя, колкото искам.

— Не може да ви остава много време за сън, щом ежедневно сте поели моите занятия в залата. Вие сте единственият, който може да се справи с тях.

— Да се спи твърде много не е добре за духа.

Забелязвайки, че лампата скоро ще угасне, Шиндзо спря да разтрива гърба на стареца и отиде да донесе масло. Когато се върна, Кагенори, все така легнал по корем, бе вдигнал своето кокалесто лице от възглавницата. Светлината тревожно се отразяваше в очите му.

— Какво има, господине?

— Не чувате ли? Прилича на плисък на вода.

— Изглежда идва от кладенеца.

— Кой ли ще е по това време? Мислите ли, че някои от мъжете пак са излизали да пият?

— Сигурно това ще е, но все пак ще погледна.

— Като сте тръгнал, хубаво да им се скарате.

— Да, господине. Вие по-добре заспивайте. Трябва да сте уморен.

Щом болката на Кагенори утихна, той се отпусна и заспа. Шиндзо внимателно подви завивките под раменете му и отиде до задната врата. Двама от учениците се бяха навели над ведрото на кладенеца и миеха кръв от лицата и ръцете си.

Той се затича към тях с намръщено лице.

— Значи сте ходили? — попита рязко. — След като настоях да не го правите!

Раздразнението по лицето му изчезна, щом видя в сянката на кладенеца да лежи трети. Според това как стене, изглеждаше, че всеки миг може да умре от раните си.

Като момченца, които молят своя по-голям брат за помощ, и двамата мъже сгърчиха лица и неудържимо заридаха.

— Глупаци! — Шиндзо трябваше да се въздържи да не започне да им се кара. — Колко пъти съм ви предупреждавал, че той не ви е по силите? Защо не ме слушахте?

— След като окаля името на нашия учител ли? И уби четирима от нашите? Все казвате, че не сме благоразумни. Не сте ли вие, който си е загубил разума? Да се владееш, да се сдържаш, да понасяш обидите мълчаливо! Това ли наричате благоразумие? Не такъв е Пътят на самураите.

— Така ли? Ако бе правилно да излезе някой срещу Сасаки Коджиро, аз лично щях да го предизвикам. Той направи какво ли не, за да обиди нашия учител и да ни причини други злини, но това не ни позволява да губим чувство за мярка. Не ме е страх да умра, но Коджиро не си струва да залагам срещу него своя или чий да е чужд живот.

— Не така гледат на това повечето хора. Те мислят, че ни е страх от него. Че ни е страх да защитим честта си. Коджиро клевети Кагенори пред цял Едо.

— Щом му се иска да плюе — нека. Вие смятате ли, че който познава Кагенори, би повярвал, че той е загубил в спор с този самонадеян новак?

— Вие постъпвайте както искате, Шиндзо. Ние останалите не сме готови да стоим настрана и да не правим нищо.

— И какво точно сте намислили?

— Само едно нещо. Да го убием!

— Смятате, че можете ли? Казах ви да не ходите при Сенсоджи. Не пожелахте да ме послушате. Четирима убити — и пак се върнахте победени от него. Че не ни ли посрамва това дори още повече? Не е Коджиро, който съсипва името на Кагенори — вие сте. Един въпрос имам. Убихте ли го?

Не последва отговор.

— Естествено, че не. На всичко ще се обзаложа, че той няма дори и драскотина. Бедата при вас е, че не ви стига умът да избягвате да го пресрещате в положение, както на него му е удобно. Вие не разбирате неговата сила. Истина е, че е млад, с долен нрав, груб и надменен. Но е отличен майстор на сабята. Не знам как е научил, каквото умее, но не може да се отрече, че го умее. Тук е първата ви грешка.

Един от мъжете пристъпи към Шиндзо, като че е готов да го нападне.

— Твърдите, че каквото и да направи това копеле, ние не можем да сторим нищо?

Шиндзо твърдо кимна.

— Точно така. Нищо не можем да направим. Ние не сме мъже на сабята, а хора, които изучават военна наука. Щом моето държание ви се струва като на страхливец, ще трябва просто да се примиря, че ме наричате така.

Раненият в нозете им простена.

— Вода… вода… моля ви.

Двамата му другари коленичиха и го подпряха да седне.

Като видя, че се готвят да му дадат да пие, Шиндзо стреснат извика:

— Спрете! Пие ли вода, това ще го убие!

Докато се двоумяха, мъжът наведе глава към ведрото. След една глътка главата му се отпусна вътре — с това жертвите тази нощ станаха пет.

Под крясъка на кукумявките в утринното небе Шиндзо мълчешком се върна в стаята на болния. Кагенори още спеше и дишаше дълбоко. Успокоен, Шиндзо отиде зад паравана, където той самият си лягаше.

На писалището му лежаха разтворени трудове по военно дело, които бе започнал да чете, но не му бе останало време да довърши. Въпреки доброто си потекло, като дете нерядко бе цепил дърва за огъня, носил вода и дълги часове учил на светлина от свещ. Баща му, голям самурай, не смяташе, че младежите от тяхното съсловие трябва да бъдат разнежвани. Шиндзо постъпи в училището Обата с по-далечната цел да засили военната мощ на своето семейно имение и макар да бе един от по-младите ученици, заемаше първо място в оценките на своя учител.

Напоследък грижите за болния Кагенори го държаха през по-голямата част от нощта буден. Сега седна със скръстени ръце и дълбоко въздъхна. Ако той не е тук, кой ще се грижи за учителя? Всички останали ученици, които спяха в школата, бяха от онези грубовати хора, които като правило военните занимания привличат. Хората, които идваха само за занятията, бяха дори по-лоши. Постоянно дърдореха, изказвайки мненията си по мъжките въпроси, обикновено обсъждани от самураите. Никой не разбираше истински духа на самотния мъж на разума, който им беше учител. По-дълбоките тънкости на военната наука само минаваха през главите им. Много по-чувствителни бяха към какво да е пренебрежение, действително или мнимо, отправено към тяхната гордост или самурайските им способности. Обидят ли ги, ставаха безразсъдни оръдия на отмъщението.

Когато Коджиро пристигнал за пръв път в училището, Шиндзо пътуваше някъде. Тъй като заявил, че иска да попита нещо върху учебниците по военно дело, неговият интерес се сторил на всички неподправен и го представили на учителя. После обаче, без да зададе и един въпрос, той самоуверено и надменно се зае да спори с Кагенори. Пролича, че истинското му намерение е било да унижи стария човек. Щом няколко от учениците го отведоха накрая в друга стая и му поискаха обяснение, той им отвърна с поток от дързости и предложи по всяко време да се бие с който и да било от тях.

След това Коджиро се зае да пръска мълва, че военното обучение в Обата било повърхностно, че не било нищо повече от повторение на учението на Кусуноки или на старокитайските военни писания, познати като „Шестте тайни“ и че всичко това било лъжливо и невярно. Щом злостните му твърдения стигнаха до ушите на учениците, те се зарекоха да го накарат да плати с живота си.

Възражението на Шиндзо бе, че въпросът е маловажен, че не бива да тревожат учителя си с неща от този род и че Коджиро не се е занимавал сериозно с военна наука, остана без последствия, макар той освен това да посочи, че преди да предприемат каква да е решителна крачка, трябва да се посъветват със сина на Кагенори, Йогоро, който бе на дълго пътешествие.

„Не могат ли да разберат колко много излишни неприятности създават?“, жалеше Шиндзо. Гаснещата светлина на лампата бледо осветяваше неговото загрижено лице. Както още ровеше ума си за някакво решение, той сложи ръце върху отворените книги и задряма.

Събуди го шепот от неясни гласове.

След като отиде първо в залата за уроци и я намери празна, нахлузи чифт дзори и излезе. В един бамбуков гъсталак — част от свещената горичка на светилището Хиракава Тенджин — видя това, което и очакваше — голяма група ученици, които разпалено провеждаха военен съвет. Двамата ранени, с пепеляво бледи лица и окачени на бели превръзки ръце, бяха застанали един до друг и описваха тазнощното бедствие.

— Значи твърдите — попита възмутено някой, — че сте отишли десетима и половината сте били убити от този единствен човек?

— Боя се, че да. Не успяхме дори да се приближим до него.

— За Мурата и Ааябе се смяташе, че са нашите най-добри майстори на сабята.

— Те първи си отидоха. Йособей едва успя да се върне, но преди да го спрем, направи грешката да пие вода.

Мрачно мълчание се спусна над събраните. Като изучаващи военна наука те се занимаваха с въпроси на тактиката, стратегията, съобщенията, разузнаването и тъй нататък, не с похватите за ръкопашна битка. Повечето вярваха, че както ги бяха учили, сабленият бой е работа на войници, не на военачалниците. При все това самурайската гордост им пречеше да приемат логичното следствие, а именно — че срещу опитен майстор на сабята като Сасаки Коджиро са безпомощни.

— Какво можем да сторим? — попита един печален глас.

Известно време единственият отговор бе крясъкът на кукумявките.

После някой от учениците умно се обади:

— Имам един братовчед в дома Ягю. Може чрез него да ги склоним да ни помогнат.

— Не ставай глупав! — викнаха неколцина други.

— Не можем да молим други за помощ. Това само допълнително ще посрами нашия учител. Ще бъде като признание за слабост.

— Е, тогава какво да правим?

— Единственият начин е отново да се срещнем с Коджиро. Ако обаче пак го направим в тъмна улица, това само още повече ще навреди на името на училището. Ако ще умираме, да е в открит бой. Поне няма да ни сметнат за страхливци.

— Да го предизвикаме ли писмено?

— Да — и ще трябва да устоим на думата си, колкото и пъти да загубим.

— Мисля, че сте прави, обаче това няма да се хареса на Шиндзо.

— Не е нужно нито той, нито нашият учител да научават. Запомнете това всички. Можем да вземем четка и мастило на заем от свещеника.

Тихо тръгнаха към жилището на свещеника. Преди да са изминали десет крачки, мъжът най-отпред си пое дълбоко дъх и отстъпи. Останалите на мига се вцепениха, с очи, приковани върху задната тераса на грохналата от времето храмова постройка. Там, на фона на сянката, която хвърляше едно натежало от зелени плодове сливово дърво, стоеше Коджиро, подпрял се с един крак на парапета и злостно ухилен. Учениците до един пребледняха, някои вече с труд успяваха да си поемат дъх.

Гласът на Коджиро бе отровен.

— По разговора ви заключавам, че още не сте се поучили и че сте решили да ми пратите писмено предизвикателство. Е, аз ще ви спестя труда. Тук съм и съм готов да се бия. Снощи, сополиви страхливци такива, още докато не си бях измил кръвта от ръцете, стигнах до извода, че ще последва продължение и ви проследих до дома.

Млъкна, за да ги остави да осмислят казаното и после с ироничен тон продължи:

— Питах се как ли решавате къде и кога да излезете на двубой с някой враг. С хороскопа за най-благоприятния ден ли се съветвате? Или пък смятате за по-мъдро да не вадите саби, преди да е дошла някоя тъмна нощ, когато вашият противник е пиян и се връща от квартала за развлечения?

Отново спря, сякаш очакваше отговор.

— Нищо ли нямате да кажете? Няма ли сред вас поне един човек с алена кръв? Щом сте толкова решени да се бием, хайде тогава. Който и да било или всички заедно — на мен ми е все едно! Няма да побягна пред такива като вас, дори да сте целите в доспехи и да крачите под барабанен бой!

От обезсърчените мъже не дойде нито звук.

— Какво ви стана? — Периодите на Коджировото мълчание ставаха все по-дълги. — Да не сте решили да не ме предизвиквате?… Няма ли сред вас поне един с малко смелост? Добре, сега е време да си отворите тъпите уши и да слушате. Аз съм Сасаки Коджиро. Изучил съм изкуството на сабята посмъртно и косвено от великия Тода Сейген. Познати са ми тайните на удара, открити от Китаяма Хисаясу, а аз самият съм създател на школата Ганрю. Не съм като онези, които се занимават с умуване, четат книги и слушат уроци за Сун Дзъ или „Шестте тайни“. По дух и по воля вие и аз нямаме нищо общо.

— Не познавам подробностите от вашите ежедневни занимания, но сега ви показвам каква е действителната наука да се биеш. Не се хваля. Помислете! Когато един мъж бъде нападнат в тъмното, както аз снощи, какво прави той, стига да е имал добрия късмет да спечели? Ако е някой обикновен човек, възможно най-бързо отива на сигурно място. Веднъж оказал се там, премисля станалото и поздравява себе си, че е останал жив. Не е ли така? Нямаше ли вие така да направите?

— Но направих ли аз това? Не! Не само че посякох половината от вашите хора, но и последвах останалите до дома и изчаках тук, право под носовете ви. Слушах, докато се опитвахте в нерешителността си да решите нещо и съвсем ви изненадах. Стига да исках, можех сега да ви нападна и направо да ви унищожа. Ето какво значи да си воин! Това е тайната на военната наука!

— Някои от вас казаха, че Сасаки Коджиро бил само човек на сабята, че не му било работа да идва в едно военно училище и да плещи. Какво още трябва да направя, за да ви убедя колко сте сгрешили? Навярно днес ще ви докажа не само, че съм най-големият майстор на сабята в страната, но и че докрай владея тактиката на боя!

— Ха-ха! Това взе да става като цял урок, а? Боя се, че ако продължа да лея пред вас от знанията си, бедният Обата Кагенори може да се окаже без приходи. А нали това не бива да става?

— Ох, жаден съм. Короку! Джуро! Донесете ми малко вода!

— Веднага, господине! — отвърнаха в един глас двамата, застанали до светилището, откъдето гледаха досега унесени във възхищение.

— Какво се готвите да правите, господине? — попита нетърпеливо Джуро, след като му донесоха вода в голяма глинена чаша.

— Питайте тях! — изсмя се Коджиро. — Отговорът ще намерите в тези тъпи язовски лица.

— Виждали ли сте някога хора с такъв глупав вид? — изхили се Короку.

— Що за страхлива паплач?! — възкликна Джуро. — Хайде, да си вървим, господине. Тези няма да ви застанат насреща.

Докато тримата излизаха наперено през храмовата порта, Шиндзо, скрит зад дърветата, промълви през стиснати зъби:

— Ще ви върна за това.

Учениците бяха отчаяни. Коджиро ги надхитри и надви, после със злорадство ги остави уплашени и унижени.

Тишината бе нарушена от един друг ученик, който изтича към тях и със стреснат глас попита:

— Поръчвали ли сме ковчези? — Щом никой не отговори, добави: — Майсторът на ковчези току-що пристигна с пет. Сега чака.

Накрая някой от множеството покрусено отвърна:

— Пратили сме да донесат телата. Още не са дошли. Не съм сигурен, но ми се струва, че ще ни трябва още един ковчег. Помоли го да направи и него, а готовите сложи под навеса.

Тази нощ в залата за уроци устроиха бдение. Макар, с надеждата Кагенори да не чуе, вършеха всичко тихо, но той повече или по-малко успя да се досети какво е станало. Въздържа се да задава въпроси, а и Шиндзо не каза нищо.

От този ден нататък училището бе белязано с клеймото на поражението. Само Шиндзо, който призова към умереност и бе обвинен, че е страхливец, поддържаше живо желанието за мъст. В очите му гореше блясък, който никой от останалите не успяваше да разгадае.

Рано наесен болестта на Кагенори се влоши. От леглото му се виждаше някаква кукумявка, кацнала на един от клоните на голямата дзелкова. Тя все се блещеше, не помръдваше и денем кряскаше към луната. Сега Шиндзо долови в крясъка на птицата прокоба, че краят на неговия учител наближава.

После дойде писмо от Йогоро, в което се казваше, че е чул за Коджиро и е тръгнал да се връща. През следващите няколко дни Шиндзо се питаше кой ли ще дойде пръв — синът или смъртта на бащата. Във всеки случай, деня, който очакваше, деня, в който щеше да бъде освободен от своя дълг, наближаваше.

На вечерта преди деня, в който очакваха Йогоро, Шиндзо остави на своето писалище писмо за сбогом и се раздели с училището Обата. Застанал в гората край светилището, той погледна към болничната стая на Кагенори и тихо каза:

— Простете, че си тръгвам без ваше позволение. Почивайте спокойно, добри ми учителю. Утре Йогоро ще си е у дома. Не знам дали ще мога, преди да умрете, да ви покажа главата на Коджиро, но трябва поне да опитам. Загина ли при това, ще ви очаквам в земята на мъртвите.

Чиния с риба

Мусаши се скиташе вън от града, посветил се на отшелнически упражнения. Наказваше тялото си, за да възвиси душата. Повече от всякога бе решен да продължи сам — и ако това значи да гладува, да спи на открито в студ и дъжд и да върви облечен в мръсни дрипи, то така да бъде. В сърцето си имаше мечта, която никога нямаше да осъществи, в случай че стане платен служител на господаря Дате, та дори и негово височество да му предложи цялото свое владение с три милиона крини доход.

След дългото пътуване до Накасендо прекара само няколко нощи в Едо, преди да поеме пак на път — сега на север, към Сендай. Парите, които му даде Ишимода Геки, му тежаха на съвестта — от мига, в който ги откри, знаеше, че няма да намери покой, докато не ги върне.

Сега, година и половина по-късно, се озова в Хотенгахара, една равнина в областта Шимоза, източно от Едо, малко променила се, откакто метежникът Тайра но Масакадо и отрядите му бяха вилнели тук през десето столетие. Равнината си оставаше мрачно място, рядко населено и незасята с нищо ценно — само бурени, малобройни дървета и пръснат бамбук и камъш. Слънцето, ниско на хоризонта, оцветяваше в червено локвите застояла вода, но оставяше тревата и гъсталака безцветни и неясни в полумрака.

— Сега какво? — промърмори си Мусаши, като спря на един кръстопът, за да даде почивка на своите уморени нозе.

Чувстваше тялото си отпаднало и още подгизнало от внезапния порой, който преди няколко дни го свари в прохода Точиги. Неприятната вечерна влага будеше у него нетърпение да открие някакво място, където живеят хора. През последните две нощи спа под звездите, но сега копнееше за топлината на огнище и за малко истинска храна, дори да е просто селско ястие като варени просо и ориз.

Лекият солен повей във вятъра подсказваше, че морето е наблизо. Ако тръгне към него, разсъди Мусаши, може да намери някоя къща, даже рибарско село или малко пристанище. Ако ли не, ще трябва да се примири с още една нощ в есенната трева, под едрата есенна луна.

С известна доза ирония осъзна, че ако бе по-поетичен по природа, можеше да се наслади на тези мигове сред тъжната самота на пейзажа. Сега обаче искаше само да избяга оттук, да бъде сред хора, да получи малко прилична храна и да си почине. Но непрестанното жужене на насекомите сякаш пригласяше на самотното му странстване.

Мусаши се спря на един покрит с пръст мост. През кроткото бълбукане на тясната река му се стори, че чува някакъв плясък. Може би видра? Напрегна очи в гаснещата дневна светлина, докато едва успя да различи някаква коленичила в ниското до края на водата фигура. Засмя се, като си помисли, че момчето, което сега вдигна очи към него, съвсем определено приличаше в лице на видра.

— Какво правиш там долу? — подвикна приятелски.

— Ловя риба — дойде краткият отговор.

Момчето люлееше във водата една плетена кошница, за да очисти мятащия се улов от тинята и пясъка.

— Много ли улови? — осведоми се Мусаши, комуто не се искаше да прекъсва започнатото общуване с друг човек.

— Наоколо няма много. Есен е вече.

— Какво ще кажеш да ми дадеш малко?

— От моите?

— Да, само една шепа. Ще ти ги платя.

— Извинете. Те са за баща ми.

Момчето прегърна кошницата, пъргаво скочи от брега и като куршум се изгуби в тъмнината.

— Бързо е дяволчето, трябва да призная — засмя се Мусаши, останал за втори път сам.

Спомни си за своето детство и за Джотаро. „Чудя се какво ли е станало с него“, замисли се. Когато го видя за последен път, бе на четиринадесет. Скоро щеше да е на шестнадесет. „Бедното момче. Приемаше ме като учител, обичаше ме като учител, а как постъпих аз с него? Нищо не направих.“

Обзет от спомените, той забрави умората. Спря се и остана на място. Луната бе изгряла, ярка и пълна. Тъкмо в нощи като тази Оцу обичаше да свири на флейта. В шума на насекомите му се причу смях, дружният смях на Оцу и Джотаро.

Изви глава на една страна и зърна някаква светлинка. Обърна се с цяло тяло в същата посока и тръгна право натам.

Навсякъде около самотната хижа растеше висока местна детелина, стигаща чак до разкривения покрив. Стените бяха обрасли с кратунка, цветовете на която отдалеч приличаха на огромни капки роса. Щом дойде по-наблизо, Мусаши бе стреснат от сърдития пръхтеж на един неоседлан кон, вързан до съборетината.

— Кой е там?

В идващия отвътре глас Мусаши разпозна момчето с рибата. Усмихна се и извика:

— Ще може ли да ме приютите за през нощта? Още рано на сутринта си тръгвам.

Момчето излезе на вратата и внимателно огледа Мусаши.

— Добре. Влизайте — каза след миг.

Къщата бе по-порутена от коя и да е, която Мусаши бе виждал. През процепите в стените и тавана се сипеше лунна светлина. След като си свали наметалото, той дори не успя да намери гвоздей, на който да го закачи. От вятъра отдолу, въпреки тръстиковата рогозка, по пода имаше течение.

Момчето коленичи чинно пред своя гост и попита:

— Нали там при реката казахте, че искате малко риба? Обичате ли от тази?

В тази обстановка неговата благовъзпитаност така изненада Мусаши, че той само се облещи.

— Защо гледате така?

— Ти на колко си години?

— На дванайсет.

Мусаши остана впечатлен от лицето му. Беше мръсно като току-що изтръгнат от земята лотосов корен, а косата имаше вид и мирис на птиче гнездо. Ала в изражението му личеше характер. Страните бяха закръглени, а сред мръсотията като мъниста светеха двете чудесни очи.

— Имам малко просо с ориз — продължи гостоприемно момчето. — А сега, тъй като вече дадох на баща ми, може, ако искате, да вземете останалата риба.

— Благодаря.

— Предполагам, че ще желаете и чай.

— Да, ако не ви затруднявам много.

— Почакайте тук.

То бутна една скрибуцаща врата и влезе в съседната стая.

Мусаши го чу да чупи дърва и после да раздухва пламъка в едно глинено хибачи. Не след дълго изпълнилият хижата дим прогони насекомите навън.

Момчето се върна с поднос, който постави на пода пред госта. Мусаши веднага се зае с храната като много бързо, мълчаливо изгълта солените препечени рибки, просото с ориз и сладникавата черна фасулена каша.

— Хубаво беше — каза той с благодарност.

— Наистина ли?

Момчето изглежда се радваше, когато някой друг е доволен.

„Добре възпитан момък,“ помисли си Мусаши.

— Бих искал да изразя благодарността си пред главата на дома. Той вече легнал ли си е?

— Не — пред вас е.

Момчето посочи носа си.

— Вие тук съвсем сам ли сте?

— Да.

— А, ясно. — Последва неудобно мълчание. — И с какво се препитавате?

— Давам коня под наем и го придружавам като коняр. Бяхме и позасели едно друго… О, маслото за лампата се е свършило. Но вие и без това трябва да сте готов за лягане, нали?

Мусаши легна на простряния до стената износен сламеник. Бръмченето на насекомите му подейства успокояващо. Заспа, но навярно заради телесното изтощение почна да се поти. След това засънува, че чува дъжд.

Шумът от съня го накара внезапно да се събуди и да седне в леглото. Нямаше грешка. Това, което сега чуваше, бе шум от точене на нож или сабя. Щом по навик посегна към сабята си, момчето му подвикна:

— Не можете ли да спите?

Откъде знае, че е буден? Удивен, Мусаши попита:

— Какво правите, че по това време точите нещо?

Въпросът бе зададен с такъв напрегнат глас, че по-скоро напомняше ответен саблен удар, отколкото част от разговор.

Момчето избухна в смях.

— Уплаших ли ви? Виждате ми се прекалено силен и смел, че така лесно да се плашите.

Мусаши мълчеше. Чудеше се дали не е попаднал на някой престорил се на селско момче всевиждащ демон.

Щом пак се чу търкането на острието в точиларския камък, Мусаши отиде до вратата. През процепа успя да види, че другата стая е кухня с тясно място за спане в единия край. Момчето бе коленичило до прозореца под лунната светлина, с голяма стомна вода до себе си. Сабята, която точеше, бе от онези, каквито използват селяните.

— Какво си намислил да правиш с това? — попита Мусаши.

Момчето хвърли поглед към вратата, но продължи с работата си. След още няколко минути избърса дългото около лакът и половина острие и го вдигна нагоре да го огледа. То ярко заблещука на лунната светлина.

— Вижте — каза, — смятате ли, че мога да разполовя с това някого?

— Зависи дали знаеш как.

— О, сигурен съм, че знам.

— Някой определен човек ли имаш предвид?

— Баща ми.

— Баща ти ли? — Мусаши бутна вратата и я отвори докрай. — Надявам се, не си мислиш, че тази шега е много смешна.

— Аз не се шегувам.

— Не искаш да кажеш, че си наумил да убиеш баща си. Дори плъховете и стършелите в този пущинак зачитат поне родителите си.

— Но ако не го разрежа надве, няма да мога да го нося.

— Къде да го носиш?

— Трябва да го занеса до гробището.

— Ще рече, че е мъртъв ли?

— Да.

Мусаши отново погледна към по-далечната стена. Не му бе хрумнало, че едрият предмет, който видя там по-рано, може да е тяло. Сега забеляза, че това наистина е труп на стар човек, сложен да лежи изпънат, с възглавница под увитата в кимоно глава. До него имаше паничка ориз, чаша с вода и няколко хапки препечена риба върху дървена чиния.

Като си спомни как без да иска бе помолил момчето да вземе от рибата, предназначена като дар за духа на покойник, Мусаши почувства тръпка на неудобство. В същото време се възхити на детето за хладнокръвието, с което се е сетило да разреже тялото на части, за да може така да го носи. Погледът му остана прикован върху лицето на малкия и няколко мига не каза нищо.

— Кога умря той?

— Тази сутрин.

— Колко далеч е гробището?

— Горе на хълма е.

— Не можеше ли да накараш някой да го занесе дотам заради теб?

— Нямам пари.

— Нека да ти дам малко.

Момчето поклати глава.

— Не. Баща ми не обичаше да приема нищо като подарък. Не обичаше да ходи и в храма. Мога да се справя сам, благодаря ви.

Духът и смелостта на момчето, както и стоическото му, но разумно държание, накараха Мусаши да предположи, че бащата не е бил роден обикновен селянин. Трябваше да има нещо, което да обясни забележителната самостоятелност на сина.

От почит към желанието на покойника Мусаши реши да задържи парите си и предложи вместо това да помогне, за да пренесат тялото наведнъж. Момчето се съгласи и двамата заедно натовариха трупа на коня. Щом пътят стана стръмен, го свалиха от гърба на животното и Мусаши го понесе на своя. Гробището се оказа малко открито място под един орех, белязано със самотен валчест камък.

След погребението момчето сложи цветя на гроба и каза:

— Тук са погребани също дядо, баба и майка.

После сключи ръце в молитва. Мусаши се присъедини към неговата мълчалива молба за мира на семейните покойници.

— Надгробният камък не ми се вижда много стар — отбеляза той. — Кога се е заселило тук вашето семейство?

— По времето на дядо ми.

— А откъде са били преди това?

— Моят дядо е бил самурай на рода Могами, но след поражението на неговия господар изгорил родословното ни дърво и всичко друго. Нищо не останало.

— Не виждам името му изрязано на камъка. Няма дори семеен знак или дата.

— Когато умираше, той заръча върху камъка да няма нищо. Беше много последователен. Веднъж идваха някакви хора от владенията на Гамо, друг път — от тези на Дате и му предлагаха служба, обаче той отказа. Казваше, че самураят не бива да служи на повече от един повелител. Такъв беше също и с камъка. Тъй като бе станал земеделец, сметна, че да сложи на него името си щяло да посрами неговия покоен господар.

— Ти знаеш ли името на дядо си?

— Да. Мисава Йори. Баща ми като земеделец се отказа от презимето и се нарече просто Санемон.

— А твоето има как е?

— Саносуке.

— Имаш ли някакви роднини?

— По-голяма сестра, но тя ни напусна преди много време. Не знам къде е сега.

— И никой друг ли?

— Не.

— Как сега мислиш да си изкарваш прехраната?

— Също като преди, предполагам — отвърна момчето, но после бързо добави: — Вижте, вие нали сте шугийоша? Трябва да обикаляте почти навсякъде. Вземете ме с вас. Можете да яздите моя кон, а аз ще ви бъда коняр.

Докато прехвърляше през ума си предложението на момчето, Мусаши впери поглед в земята под тях. След като бе достатъчно плодородна да изхрани такова разнообразие от бурени, не можеше да проумее защо не се обработва. Със сигурност не и понеже тукашните хора живеят много охолно — навсякъде бе видял свидетелства на бедност.

Културата, замисли се Мусаши, не процъфтява, преди хората да са се научили да властват над силите на природата. Питаше се защо тук посред равнината Канто те са така безпомощни, защо се оставят тази природа да ги потиска. При изгрева на слънцето забеляза дребни животинки и птици весело да подскачат сред богатствата, които човекът по тези места още не се бе научил да прибира. Или поне така изглеждаше.

Скоро отново си спомни, че въпреки своята смелост и самостоятелност Саносуке е още дете. Преди мокрите от росата листа да са заблестели на слънцето и те да се приготвят да вървят, момчето вече не беше тъжно и всъщност изглежда всяка мисъл за неговия баща бе излязла от ума му.

По средата на пътя надолу вече започна да притиска Мусаши за отговор на предложението, което даде.

— Готов съм да тръгна днес — заяви. — Помислете само — където и да отидете, ще можете да яздите коня, а аз ще съм до вас да ви прислужвам.

На това Мусаши отвърна с двусмислено изсумтяване. Макар Саносуке с много неща да привличаше вниманието му, той се запита дали отново трябва да се товари с отговорността за бъдещето на едно момче. Джотаро имаше естествени заложби, но от каква полза за него бе, че тръгна с Мусаши? А сега, когато е изчезнал бог знае къде, още по-остро чувстваше своята отговорност. При все това, разсъди Мусаши, ако човек мисли само за предстоящите опасности, той не може да направи и една стъпка напред, какво остава с успех да си проправи път през живота. Още повече, че при едно дете никой, дори родителите му, не може да бъде сигурен за неговото бъдеще. „Възможно ли е в действителност безпристрастно да се прецени какво е добро за детето и какво — не?, запита се той. Щом става дума да се развият дарбите на Саносуке и да го насоча по правилен път, то това мога да направя. Струва ми се, никой и не би могъл да стори повече.“

— Обещайте, хайде. Моля ви — настояваше момчето.

— Ти цял живот коняр ли искаш да бъдеш, Саносуке?

— Не, естествено. Искам да стана самурай.

— Това си мислех и аз. Обаче ако дойдеш с мен и ми станеш ученик, знай, че доста трудности ще те чакат.

Момчето захвърли въжето и преди Мусаши да разбере какво е намислило, коленичи на земята под главата на коня. Поклони се дълбоко и каза:

— Умолявам ви, господине, направете от мен самурай. Това искаше и моят баща, но той нямаше никой, когото да помоли да ми помогне.

Мусаши слезе от седлото, огледа се за миг наоколо, после вдигна една пръчка и я подаде на Саносуке. Намери друга за себе си и каза:

— Искам да ме удариш с тази пръчка. Като видя как умееш да си служиш с нея, ще реша дали имаш дарба да станеш самурай.

— Ако ви ударя, ще кажете ли „да“?

— Опитай и ще видим — засмя се Мусаши.

Саносуке хвана здраво своето оръжие и като побеснял се втурна напред. Мусаши се показа безжалостен. Момчето получаваше удар след удар — по раменете, лицето, ръцете. Всеки път, след като бъдеше отблъснато, се олюляваше, но винаги се връщаше, за да нападне отново.

„Много скоро ще се разплаче“, помисли си Мусаши.

Но Саносуке не желаеше да се предава. Щом пръчката му се счупи на две, се спусна напред с голи ръце.

— Какво мислиш, че правиш, дребосъко? — тросна се Мусаши с нарочно подигравателен глас.

Улови момчето за обито и го просна по очи на земята.

— Копелдак такъв! — извика в отговор Саносуке, вече станал на крака и отново в нападение.

Мусаши го хвана за китката и го вдигна във въздуха.

— Стига ли ти?

— Не! — кресна упорито неговият противник, макар слънцето да му светеше в очите и да бе принуден да маха с крака и ръце съвсем напразно.

— Сега ще те метна върху онзи камък там. Направо ще те убия. Искаш ли да се предадеш?

— Не!

— Упорит си, а? Не виждаш ли, че загуби?

— Не и докато съм още жив! Ще видиш. Накрая аз ще спечеля.

— И как очакваш да стане това?

— Ще се упражнявам, ще овладея себе си.

— Но докато ти десет години се упражняваш, и аз ще правя същото.

— Да, обаче ти си много по-стар от мене. Ще умреш пръв от двама ни.

— Хмм.

— И щом те сложат в ковчега, ще те ударя за последно и ще спечеля!

— Глупак! — извика Мусаши, като подхвърли момчето на земята.

Щом Саносуке стана, Мусаши го погледна за миг в лицето, засмя се и плесна веднъж с ръце.

— Добре. Можеш да ми станеш ученик.

Какъвто учителят, такъв и ученикът

По късия път назад към хижата Саносуке не престана да дърдори за своите мечти относно бъдещето.

След като обаче Мусаши му каза, че тази нощ трябва да се готви за сбогуване с единствения дом, който някога е имал, момчето бе обзето от печал. Стояха до късно будни и Саносуке, с премрежен поглед и тих глас, споделяше спомени за своите родители, дядо и баба.

На сутринта, докато се готвеха да потеглят, Мусаши обяви, че отсега нататък ще нарича Саносуке Йори.

— Щом ще ставаш самурай — обясни той, — подобава естествено да приемеш името на дядо си.

Момчето още не бе достатъчно голямо за тържествено встъпване в пълнолетие, когато би трябвало да получи и името си на възрастен, но Мусаши сметна, че ако сега му даде дядовото име, то ще се почувства задължено да го защити.

По-късно, щом му се стори, че малкият се бави нещо в къщата, той спокойно, но строго го повика:

— Побързай, Йори. Там няма нищо, от което да имаш нужда. Не ти трябват спомени от миналото.

Йори изскочи навън в едно кимоно, което едва покриваше бедрата му, сламени конярски сандали на нозете и платнена торба, която съдържаше малко сух обяд. Приличаше на жабче, но бе готов и жаден за своя нов живот.

— Избери някое дърво зад къщата и вържи коня — нареди Мусаши.

— Може направо да го яхнете сега.

— Прави, каквото ти казвам.

— Да, господине.

Мусаши си отбеляза възпитаността на отговора — малък, но насърчителен признак за готовността на момчето да замени своята нескопосана селска реч със самурайски привички.

Йори върза коня и се върна под стряхата на старата хижа, където Мусаши стоеше, вперил поглед в равнината. „Какво ли чака?“, зачуди се момчето.

Като сложи ръка на главата на Йори, Мусаши каза:

— Тук си се родил и си се изпълнил с решимостта да побеждаваш.

Йори кимна.

— Вместо да служи на втори господар, твоят дядо е напуснал военното съсловие. Твоята баща, верен на дядовото ти предсмъртно желание, се е задоволил да бъде прост земеделец. Неговата смърт те остави сам на този свят, тъй че дошло е време да застанеш на собствените си нозе.

— Да, господине.

— Ти трябва да станеш велик човек!

— Ще се опитам.

Сълзи напълниха очите на момчето.

— Тази къща е давала на три поколения от семейството ти подслон срещу вятъра и дъжда. Благодари й, сбогувай се веднъж завинаги с нея и не жали повече.

Мусаши влезе вътре и подпали порутената сграда.

Щом излезе, Йори примигваше, за да сдържи сълзите си.

— Ако оставим къщата на място — каза Мусаши, — само ще стане скривалище на крайпътни разбойници или крадци. Изгарям я, за да попреча на такива хора да осквернят паметта на дядо ти и баща ти.

— Благодарен съм ви.

Колибата се превърна в малка огнена планина, после се срина.

— Да вървим — каза Йори, когото останките от миналото вече не занимаваха.

— Още не.

— Но нали тук няма какво повече да правим?

Мусаши се засмя.

— Ще построим на онова възвишение там нова къща.

— Нова къща ли? За какво? Вие току-що изгорихте старата.

— Тя беше на твоите баща и дядо. Тази, която ще построим, ще е за нас.

— Ще рече, че ще останем тук ли?

— Точно така.

— Няма да идем някъде другаде, за да се упражняваме и да овладяваме себе си?

— Ще правим това тук.

— На какво можем да се упражняваме тук?

— Да станем майстори на сабята, да станем самураи. Ще укрепваме духа си и ще се стремим да се превърнем в истински хора. Ела с мен и вземи онази брадва.

Той посочи към един кичур трева, където бе оставил земеделските сечива.

Нарамил брадвата, Йори последва Мусаши до хълмчето, където имаше няколко ореха, бора и криптомерии. Мусаши се съблече до кръста, хвана брадвата и се залови за работа. Скоро наоколо му се ръсеше същински дъжд от бели късчета дърво.

Йори го гледаше и си мислеше: „Може би ще построи доджо. Или ще се упражняваме на открито?“

Едно от дърветата падна, последвано от още и още едно. Пот потече по поруменелите бузи на Мусаши и изми отпадналостта и самотата от последните няколко дни.

Сегашният замисъл му хрумна, докато стоеше край пресния гроб на земеделеца в малкото гробище. „Известно време ще се откажа от сабята, реши, и вместо това ще поработя с мотика.“ Дзен, калиграфията, чаеното изкуство, рисуването и ваенето всички са от полза за усъвършенстване на саблените умения. Не би ли могла и полската работа да допринесе за обучението му? Не е ли това широко парче земя, чакащо кой да го прекопае, отлично поле за упражнения? И като превърне негостоприемната пустош в ниви, няма ли да спомогне също за благоденствието на бъдещите поколения?

Бе прекарал целия си живот досега подобно на странстващ дзен-монах. Така да се каже, само бе получавал, зависеше от други хора за храна, подслон и дарения. Искаше да промени нещата, да ги промени изцяло, тъй като от дълго време се догаждаше, че само хора, които наистина сами са отгледали своето зърно и зеленчуци, знаят колко са те свети и ценни. Онези, които не са правили това, са като свещеници, които не следват своите проповеди и бойци, които знаят много за бойните похвати, но нищо за Пътя.

Като момче майка му го бе водила на нивите и там бяха работили заедно с изполичарите и селяните. Сега обаче неговата цел бе повече от това да добива храна за ежедневни нужди — търсеше прехрана за душата си. Искаше да узнае какво значи да изкарваш своя хляб с труд, а не от подаяния. Искаше също да присади сред хората в тукашната околност своя начин на мислене. Според него, като изоставяха почвата на бурените и тръните и отстъпваха пред бури и наводнения, те от поколение на поколение продължаваха сиромашкото си съществуване, без да могат да съзрат възможностите, с които те самите и околната земя са дарени.

— Йори — извика, — намери някакво въже и вържи тия дърва. После ги завлечи до брега на реката.

Щом това бе направено, Мусаши опря брадвата на едно дърво и изтри с лакът потта от челото си. След това слезе долу и с една по-малка брадвичка обели кората от стволовете. Щом падна мрак, двамата стъкмиха с парчетата огън и си намериха късове дърво, които да им служат за възглавници.

— Увлекателна работа, нали? — попита Мусаши.

Съвсем откровено Йори отвърна:

— Въобще не я намирам за увлекателна. Нямаше нужда да ви ставам ученик, за да знам как се прави такова нещо.

— С течение на времето ще почне да ти харесва повече.

С наближаването на края на есента гласовете на насекомите замлъкнаха. Листата изсъхнаха и окапаха. Мусаши и Йори издигнаха своята нова хижа и сега се заеха със задачата да подготвят земята за посев.

Един ден, докато оглеждаше полето, Мусаши изведнъж се замисли, че то е като отражение на обществения безпорядък, траял цял век подир края на Онинската война. Като се оставят настрана тези мисли, картината не беше насърчителна.

Той не знаеше това, но в течение на вековете връх Фуджи много пъти бе засипвал Хотенгахара с вулканична пепел, а река Тоне често бе наводнявала равнината. При сухо време пръстта ставаше корава като кост, а последваха ли силни дъждове, водата прокарваше нови сипеи и отнасяше големи количества пръст и камъни. Нямаше някакво корито, в което по-малките потоци естествено да се вливат — най-много до такова нещо се доближаваше едно малко езеро, което не бе достатъчно голямо нито да напоява, нито да отводни цялата околност. Най-неотложната нужда бе очевидна — да бъде овладяна водата.

При все това, колкото повече виждаше, толкова повече Мусаши почваше да се пита защо околността е така бедна. „Няма да е лесно“, помисли си, възбуден от поставеното пред него предизвикателство. Да свържеш в едно вода и пръст, за да създадеш плодородни ниви, не значи нещо по-малко от това да поведеш хората така, че животът им да се промени. На Мусаши се струваше, че тази цел е в пълно съзвучие с неговите идеали на боец.

Започна да вижда Пътя на меча в нова светлина. Преди година-две искаше само да надвива всички съперници, но сега представата, че сабята съществува, за да му дава надмощие над други хора, вече не го удовлетворяваше. Да посича, да тържествува над своите противници, да вади на показ величината на своята сила започваше да му изглежда все по-суетно. Искаше да овладее себе си, да накара самия живот да му се покори, да прави така, че хората да живеят, не да умират. Пътят на меча не бива да бъде прилаган просто с цел лично усъвършенстване. Той трябва да стане източник на сила за хората и да ги води към мир и щастие.

Съзнаваше, че големите му замисли не са повече от сън и така ще бъде, докато е лишен от властта, с която може да ги осъществи. Но в тази пустош тук не се нуждаеше нито от чин, нито от поддръжка отгоре. Хвърли се в борбата с радост и въодушевление.

Ден след ден изкореняваха пънове, пресяваха чакъл, подравняваха земята и превръщаха пръстта и камъните в диги. Двамата с Йори работеха от преди съмнало до след като звездите ярко светнат на небето.

Неспирният им труд привлече вниманието. Минаващите покрай тях селяни често се спираха, заглеждаха се и обсъждаха:

— Какво мислите правят?

— Как успяват да живеят на място като това?

— Момчето не е ли синът на стария Санемон?

Всички се смееха, но имаше някои, които решиха и да предприемат нещо. От чиста загриженост един човек дойде и им каза:

— Никак не ми се иска да говоря така, обаче вие си губите времето. Може да си строшите гърбовете да правите от това нива, но след първата буря за една нощ всичко ще изчезне.

Щом няколко дни по-късно ги видя, че още са тук, доби малко обиден вид.

— Всичко, което правите, казвам ви, е само да копаете много кладенци на място, където няма да има полза от тях.

След още няколко дни заключи, че необикновеният самурай явно не е с всичкия си.

— Глупаци! — извика възмутен.

На следващия ден доведе със себе си цяла дружина, за да се посмеят.

— Ако тук можеше да вирее нещо, нямаше да се потим на това слънце да копаем нашите бедни ниви. Щяхме да си седим по къщите и да си свирим на флейта.

— И глад нямаше да има.

— За нищо разкопавате това място.

— Прилича ми на торище.

Мусаши, който още копаеше с мотиката, остана с наведен към земята поглед и се усмихна. Йори не бе толкова самодоволен, макар преди Мусаши да му се беше карал, че взема така на сериозно селяните.

— Господине — намръщи се момчето, — те все едно и също говорят.

— Не им обръщай внимание.

— Не мога! — извика Йори и хвана един камък, за да го хвърли срещу причинителите на този тормоз.

Един сърдит поглед на Мусаши го спря.

— И каква полза от това, ще има? Ако не се държиш както трябва, няма да те оставя за мой ученик.

При този укор ушите на Йори пламнаха, но вместо да пусне камъка, той изруга и замери с него една обла скала наблизо. Камъкът пусна искри и се сцепи на две. Йори хвърли мотиката настрана и заплака.

Макар да не остана безчувствен, Мусаши се престори, че не го е забелязал. „И той като мен е съвсем сам“, помисли си.

Сякаш от съчувствие към скръбта на момчето, над равнината повя привечерен ветрец, който раздвижи всичко наоколо. Небето потъмня и западаха дъждовни капки.

— Хайде, Йори, давай да влизаме — извика Мусаши. — Изглежда ни чака буря.

Събра набързо сечивата и се затича към къщата. Докато влезе вътре, дъждът вече се сипеше на сиви струи.

— Йори! — извика, изненадан, че момчето не дойде с него.

Отиде до прозореца и напрегнато се загледа към полето. От перваза по лицето му хвърчаха пръски. Светкавичен проблясък продра въздуха и порази земята. Затворил очи и сложил ръце на ушите си, Мусаши направо усети силата на гръмотевицата.

Под вятъра и дъжда си представи старото дърво в Шиподжи и чу суровия глас на Такуан. Почувства, че всичко, което е придобил оттогава насам, дължи нему. Искаше му се да притежава грамадната сила на дървото, също както и Такуановата студена, непоколебима състрадателност. Ако успее да стане за Йори онова, което за него бе старото дърво, ще сметне, че е успял да плати отчасти дълга, който има към монаха.

— Йори!… Йори!

Не последва отговор — само гърмът и биещият по покрива дъжд.

„Къде може да е отишъл?“, зачуди се Мусаши, комуто все още не се искаше да се показва навън.

Щом валежът отслабна до ръмене, той все пак излезе. Йори не се бе помръднал и на педя. С полепналите по тялото дрехи и свитото в сърдито изражение лице приличаше досущ на плашило. Как може едно дете да е така упорито?

— Безумец! — скара му се Мусаши. — Връщай се в къщата. Както си подгизнал целият, може и да не ти е от полза за здравето. Побързай, преди водата да е почнала да се стича. После няма да можеш да се прибереш.

Йори се извърна, сякаш се опитваше да определи откъде идва гласът на Мусаши и почна да се смее.

— Да не ви безпокои нещо? Такъв дъжд не продължава дълго. Вижте, облаците вече се пръскат.

Мусаши, който не очакваше да получи урок от своя ученик, остана немалко стреснат, но Йори даже не се замисли повече за станалото.

— Хайде — каза и взе мотиката. — Можем още доста работа да свършим, преди да залезе слънцето.

През следващите няколко дни скорците и сврачките дрезгаво разговаряха под безоблачното синьо небе, а пукнатините в пръстта покрай корените на камъша се превърнаха в широки пролуки. На шестия ден на хоризонта се появи купчина дребни черни облаци, които бързо се пръснаха по небето, докато над цялата равнина слънцето сякаш изчезна.

Йори огледа за кратко небето и с разтревожен глас отбеляза:

— Този път е сериозно.

Докато още говореше, мастиленочерният вятър префуча покрай тях. Листата се разлюляха и птичките нападаха по земята като покосени от мълчалива и невидима дружина ловци.

— Нов дъжд ли идва? — попита Мусаши.

— Не и щом небето е такова. Аз най-добре да ида до селото. А вие по-добре съберете сечивата и влизайте колкото може по-бързо вътре.

Преди Мусаши да е успял да попита защо, Йори се понесе през равното и бързо изчезна в морето от висока трева.

И този път неговият усет за времето се оказа правилен. Внезапният порой, носен от яростни, бурни ветрове, който прати Мусаши бежешком да си търси убежище, разви свой собствен осезаем ритъм. Известно време дъждът падаше в невероятно количество, после внезапно спираше и накрая продължаваше с дори по-голяма ярост. Дойде нощта, но бурята така и не утихна. Започна да изглежда, сякаш небесата са решили да превърнат цялата земя в океан. На няколко пъти Мусаши се уплаши, че вятърът ще отнесе покрива — подът вече бе осеян с нападали от долната му страна дъсчици.

Дойде сутринта — сива, неугледна и без следа от Йори. Мусаши застана до прозореца и сърцето му изстина — не можеше да стори нищо. Тук-там се виждаше по някое дърво или кичур трева; всичко останало бе ширнало се кално блато. За щастие хижата още беше над нивото на водата, но в някогашното сухо речно корито под нея сега се носеше бясно течение, което отнасяше всичко по пътя си.

Като не знаеше със сигурност дали Йори не е паднал във водата и не се е удавил, на Мусаши му изглеждаше, че времето едва се влачи, докато накрая не му се стори, че чува гласа на момчето, което вика:

— Сенсей! Насам!

Бе на известно разстояние през реката и яздеше един вол с някакъв вързан отзад голям вързоп.

Мусаши поразен гледаше как Йори мина право през калния поток, който сякаш на всяка крачка се готвеше да го повлече надолу.

Като стигна до другия бряг, момчето трепереше от студ и влага, но спокойно отведе вола встрани от хижата.

— Къде беше? — поиска да узнае Мусаши, едновременно с яд и облекчение в гласа.

— В селото, естествено. Донесох много храна. Преди тази буря да свърши, ще навали колкото за половин година, а щом приключи, наводнението ще ни затвори тук.

След като внесоха увития със слама вързоп, Йори го развърза и едно по едно извади нещата от намаслената хартия, с която бяха увити отвътре.

— Ето тук малко орехи… леща… солена риба… Няма да ни свърши храната, дори да минат месец-два, докато се изтече водата.

Очите на Мусаши се премрежиха от благодарност, но не каза нищо. Остана твърде засрамен от своята липса на предвидливост. Как ще може да дава пример на хората наоколо, щом не се грижи за собственото си оцеляване? Ако не беше Йори, сега щеше да е застрашен от гладна смърт. А момчето, отраснало в отдалечен селски край, трябва от двегодишно да се е научило как се трупат припаси.

На Мусаши се стори странно, че селяните са се съгласили да ги снабдят с всичката тази храна. Те самите надали може да имат много за себе си. Щом си върна дар слово и повдигна този въпрос, Йори отговори:

— Заложих кесията си и взех назаем от Токуганджи.

— А кои са Токуганджи?

— Това е храмът на около час път оттук. Баща ми казваше, че в кесията имало малко златен прах. Обясни, че ако изпадна в затруднение, трябва малко по малко да го използвам. Вчера, като се развали времето, се сетих какво ми беше казвал.

Йори тържествуващо се усмихна.

— Тази кесия не е ли спомен от баща ти?

— Да. Сега, след като изгорихме старата къща, ми останаха само тя и сабята.

Той потърка дръжката на късото оръжие в обито си. Макар на предпазителя да нямаше подпис на някой майстор, Мусаши, когато по-рано разгледа острието, си бе отбелязал, че е с отлична направа. Имаше също чувството, че значението на наследената кесия надхвърля златния прах, който съдържа.

— Не бива да даваш останали за спомен неща на други хора. Някой ден в скоро време ще ти я върна, но после ще обещаеш да не се разделяш с нея.

— Да, господине.

— Къде пренощува?

— Свещеникът ми каза, че е добре да изчакам там до сутринта.

— Ял ли си?

— Не. Вие също не сте, нали така?

— Не, обаче нали нямаме дърва за огъня?

— О, имаме много.

Момчето посочи надолу към празното място под пода на хижата, където бе натрупало добър запас от клечки, корени и бамбук, събрани, докато работеха на полето.

Като държеше над главата си парче сламена рогозка, Мусаши пропълзя под постройката и отново се зачуди на предвидливостта на Йори. В условия като тези оцеляването зависи от умението да се подготвяш и всяка малка грешка е в състояние да реши борбата между живота и смъртта.

Щом свършиха с яденето, момчето извади една книга и после, коленичило тържествено пред своя учител, каза:

— Докато чакаме водата да се оттече, за да можем да почнем работа, искате ли да ме научите на нещо?

Мусаши се съгласи. В такъв мрачен и бурен ден това е добър начин за прекарване на времето. Книгата беше том от „Беседите“ на Конфуций. Йори каза, че му я дали в храма.

— Ти наистина ли искаш да се учиш?

— Да.

— Чел ли си доста?

— Не, само малко.

— Кой те е учил?

— Баща ми.

— И какво си чел?

— „Малките поучения“.

— Хареса ли ти?

— Да, много — отвърна разпалено момчето и очите му светнаха.

— Добре тогава. Ще те науча на всичко, което знам. По-късно можеш да намериш някой по-добре образован, при когото да научиш и други неща.

Посветиха остатъка от деня на урока — момчето четеше на глас, а Мусаши го спираше, за да поправи нещо или да му обясни някои непонятни думи. Останаха да седят напълно съсредоточени, забравили за бурята.

Пороят трая още два дни, след което вече никъде не се виждаше суша.

На следващия ден все така валеше. Йори доволен извади книгата и попита:

— Ще започваме ли?

— Днес не. Стига ти толкова четене засега.

— Защо?

— Ако не правиш нищо и само четеш, ще загубиш поглед върху действителността наоколо. Защо не си вземеш почивка този ден и не поиграеш? Аз също ще си поотдъхна.

— Но аз не мога да изляза навън.

— Тогава просто направи като мен — каза Мусаши, като се излегна по гръб и кръстоса ръце под главата си.

— Трябва ли да си лягам?

— Прави, каквото искаш. Лягай, ставай, сядай — всякак, както ти е удобно.

— И после какво?

— Ще ти разкажа приказка.

— Това ми харесва — заяви Йори, като се просна по корем и зашава с крака във въздуха. — Каква приказка ще е?

— Я сега да видим — започна Мусаши, припомняйки си приказките, които е обичал да слуша като дете.

Избра онази за битката между Генджи и Хейке. Тя се харесва на всички момчета.

Йори, оказа се, не правеше изключение. Щом Мусаши стигна до мястото, където Генджи бива победен и Хейке завладява страната, лицето на момчето помръкна. Наложи се да премигне, за да не се разплаче заради тъжната участ на господарката Токива. Веселието му обаче се върна, щом чу как Минамото но Йошицуне изучил сабления бой при „дългоносите таласъми“ на връх Курама и по-късно успял да избяга от Киото.

— Харесва ми Йошицуне — заяви той, като се поизправи. — А има ли наистина таласъми на връх Курама?

— Може би. Както и да е, на този свят има такива хора, които биха могли да са и таласъми. Онези, които обучавали Йошицуне обаче, не са били истински таласъми.

— А какви са били?

— Верни служители на разбитите Генджи. Не можели да се показват открито, докато на власт са Хейке, затова останали скрити в планините, докато им се удал случай да действат.

— Също като моя дядо ли?

— Да, освен че той цял живот е чакал, а случай така и не му се удал. След като Йошицуне пораснал, верните поддръжници на Генджи, които го отгледали като малък, дочакали мига, за който се молили.

— Нали на мен ще ми се удаде да защитя името на дядо?

— Хм-м. Мисля, че това е възможно. Да, наистина смятам така.

Той притегли Йори към себе си, вдигна го и като топка го задържа в ръцете си.

— Сега да те видим как ще станеш велик човек! — засмя се.

Момчето се изкикоти и заекна:

— Ти… ти също си та-таласъм! Сти… стига. Ще падна-а!

Протегна ръка и ощипа Мусаши за носа.

На единадесетия ден най-сетне спря да вали. Мусаши нямаше търпение да излезе на открито, но мина още седмица, преди да са в състояние да излязат под яркото слънце. Нивата, която бяха отвоювали с такъв труд от околната пустош, бе изчезнала без следа — на нейно място имаше камъни и новопоявила се река. Водата, досущ като селяните преди това, сякаш им се присмиваше.

Йори, който не виждаше как биха могли да си върнат загубеното, вдигна поглед и каза:

— Това място е безнадеждна работа. Хайде да потърсим някъде другаде по-добра земя.

— Не — отвърна твърдо Мусаши. — Като отбием водата, от това ще стане отлична земя за посев. Преди да избера мястото, отвсякъде го огледах.

— А ако пак падне силен дъжд?

— Ще направим така, че водата да не минава оттук. Ще построим дига чак до онзи хълм.

— Това е страшно много работа.

— Ти изглежда забравяш, че това е нашето доджо. Не отстъпвам и педя от тази земя, преди да съм видял на нея да расте ечемик.

Мусаши продължи упоритата борба през цялата зима, чак до втория месец на новата година. Няколко седмици усилен труд бяха нужни, за да прокопаят вади, да отведат водата, да натрупат пръст за дигата и после да я покрият с тежки камъни.

След три седмици водата пак отнесе всичко.

— Вижте — каза Йори, — пилеем си силите за нещо неосъществимо. Това ли е Пътят на меча?

Въпросът попадна право в целта, но Мусаши така и не желаеше да се отказва.

От следващото бедствие — тежък снеговалеж, последван от бързо размразяване — ги делеше само месец. На връщане от своите ходения за храна до храма Йори неизменно биваше оклюмал, понеже там безжалостно му се присмиваха заради Мусашевите неуспехи. Накрая и самият Мусаши почна да се обезсърчава.

Цели два дни, чак до началото на третия, той мълчаливо седя и се взира в нивата.

Тогава изведнъж нещо му хрумна. Несъзнателно бе опитвал досега да очертае правилно, правоъгълно парче земя като тези, разпространени в другите части на равнината Канто, но околността изискваше не това. Тук, при все че като цяло бе равно, във височината на отделните части и качеството на почвата имаше малки разлики, които изискваха неправилна форма.

— Какъв глупак съм бил — възкликна той на глас. — Опитвах се да накарам водата да тече оттам, откъдето аз сметна, а пръстта да остане там, където си мисля, че й е мястото. Но от това нищо не излезе. И как би могло? Водата си е вода, пръстта — пръст. Аз не мога да ги променя изцяло. Трябва да се науча да служа на водата и да защитавам почвата.

По свой начин Мусаши бе възприел отношението на селяните. От този ден нататък той стана изпълнител на волята на природата. Престана да се опитва да й налага своите желания и се остави тя да го води, като в същото време търсеше незабелязаните от останалите обитатели на равнината възможности.

Отново падна сняг, после дойде ново размразяване и калната вода бавно се застича през долината. Мусаши обаче беше имал време да обмисли своя нов подход и сега нивата му остана незасегната.

„Същото правило трябва да важи и за онези, които управляват“, каза си.

А в своя бележник записа: „Не опитвай да се противиш на хода на мирозданието. Първо обаче се увери, че познаваш този ход.“

Планински демони

— Нека сме наясно. Не искам да си правите какъвто и да било труд заради мен. Съвсем достатъчно е вашето гостоприемство, което високо оценявам.

— Да, господине. Това е много мило от ваша страна, господине — отвърна свещеникът.

— Искам само да си отдъхна. Това е всичко.

— Но разбира се.

— Сега се надявам да ми простите за грубостта — каза самураят, като се протегна небрежно на една страна и подпря своята сивееща глава на лакътя си.

Току-що пристигналият в Токуганджи гост бе Нагаока Садо, високопоставен васал на господаря на Бедзен, Хосокава Тадаоки. Имаше малко време за лични дела, но неизменно идваше по такива поводи като годишнината от смъртта на баща си и тъй като храмът бе на десетина часа път от Киото, обикновено оставаше да пренощува. За човек с неговото положение пътуваше много незабележимо, придружаван само от двама самураи и един млад прислужник.

За да се отдели дори за кратко време от дома на Хосокава, трябваше да си измисля оправдание. Рядко му се удаваше възможност да прави това, което пожелае и сега, в един от тези редки случаи, изцяло се наслаждаваше на местното саке, заслушан в крякането на жабите. За кратко можеше да забрави всичко — трудностите на управлението и постоянната необходимост да се примирява с досадата на ежедневните дела.

След вечеря свещеникът бързо събра чиниите и си тръгна. Садо нехайно си бъбреше със своите придружители, които бяха седнали до стената и под светлината на лампата се виждаха само лицата им.

— Бих могъл просто вечно да си лежа така и като Буда да вляза в нирвана — заяви лениво Садо.

— Внимавайте да не настинете. Въздухът нощем е влажен.

— О, оставете ме на мира. Това тяло е излязло живо от няколко битки. Ще мога да издържа на някоя друга кихавица. Обаче само помиришете тези разцъфнали цветове! Хубав аромат, нали?

— На нищо не ми мирише.

— Нима? Щом обонянието ви е толкова лошо… вие сигурен ли сте, че самият не сте настинали?

Бяха заети с привидно лековати закачки от този вид, когато изведнъж жабите замлъкнаха и някакъв висок глас извика:

— Демони! Каква работа имате да надзъртате в стаята за гости?

Телохранителите на Садо мигновено скочиха на крака.

— Кой е?

— Кой е там навън?

Докато оглеждаха с предпазливи погледи градината, в посока към кухнята отекна тропот от нечии малки нозе.

Един свещеник надзърна от терасата, поклони се и се извини:

— Простете за безпокойството. Просто едно от местните хлапета. Нищо, за което да се тревожите.

— Сигурен ли сте?

— Да, разбира се. Живее на час път оттук. Баща му, преди да умре наскоро, работеше като коняр, а за дядо му казват, че бил самурай, та всеки път, като види воин, се спира и зяпа с пръст в устата.

Садо се поизправи.

— Не бива да сте прекалено строг с него. Щом иска да стане самурай, доведете го. Ще си хапнем нещо сладко и ще поговорим за това.

Сега обаче Йори бе стигнал до кухнята.

— Хей, бабо — извика той, — свърши ми се просото. Ще ми напълниш ли това, моля те?

Чувалът, който протегна към сбръчканата старица, която работеше в кухнята, щеше да побере половин крина. Тя веднага на свой ред му извика:

— Внимавай с приказките, просяче! Говориш, все едно сме ти длъжни за нещо.

— Много си дързък, на всичко отгоре! — обади се един монах, който миеше чиниите. — Игуменът се съжали над теб, затова ти даваме храна, обаче не ставай нагъл. Когато молиш за услуга, бъди учтив.

— Аз не прося. Дадох на игумена кесията, която получих от баща си. В нея има пари, и то доста.

— И колко пари може да завещае на сина си един коняр, който е живял в пущинаците?

— Ще ми дадете ли просото? Да или не?

— Я го виж пак! Погледни се само. Че ти самият си побъркан, след като слушаш онзи луд ронин. Той откъде се взе изобщо? Кой е? Защо да яде той от твоята храна?

— Това не е ваша работа.

— Хъ. Да копае в това сухо поле, от което никога нито нива, нито градина, нито нещо друго ще стане! Цялото село ви се смее.

— Вас кой ви е искал съвет?

— Каквото и да му има на онзи ронин, трябва да е заразително. Ти какво очакваш да намерите там горе — гърне със злато като в приказките ли? Още даже не ти е изсъхнало зад ушите, а вече си копаеш гроба.

— Млъквайте и ми дайте просото. Просото! Веднага.

Няколко минути по-късно свещеникът все още дразнеше Йори, когато по лицето го удари нещо студено и лепкаво. Щом видя какво е, очите му щяха да изхвръкнат — крастава жаба. Изкрещя и се метна към момчето, но тъкмо когато го сграбчваше за яката, се появи друг свещеник, който обяви, че викат малкия в стаята на самураите.

Игуменът също бе чул шумотевицата и нахълта в кухнята.

— Да не би с нещо да е обезпокоил гостите? — попита той разтревожен.

— Не. Садо просто каза, че искал да си поговори с него. Иска да му даде и малко сладки.

Игуменът бързо хвана Йори за ръката и лично го отведе в стаята на Садо.

Щом момчето плахо приседна до свещеника, чиновникът попита:

— На колко си години?

— Тринайсет.

— И искаш да станеш самурай ли?

— Точно така — отвърна Йори и живо кимна.

— Хубаво, хубаво. Защо тогава не дойдеш да живееш с мен? В началото ще трябва да помагаш с къщната работа, но после ще те направя един от младшите самураи.

Йори мълчаливо поклати глава. Садо взе това за смущение и го увери, че предложението е сериозно.

Момчето хвърли сърдит поглед и отвърна:

— Чух, че сте искал да ми дадете сладки. Те къде са?

Пребледнял, игуменът го плесна по китката.

— Не му се карайте — обади се с укор Садо. Той харесваше децата и бе склонен да ги глези. — Прав е. Човек трябва да държи на думата си. Нека донесат сладките.

Щом ги донесоха, Йори се зае да ги тъпче в кимоното си.

— Няма ли да ги изядеш тук? — попита малко озадачен Садо.

— Не. Моят учител ме чака у дома.

— О? Ти имаш учител ли?

Без да си дава труд да обяснява, Йори изскочи от стаята и се изгуби в градината.

Садо намери държанието му твърде забавно. Не и игуменът, който два-три пъти се поклони доземи, преди да тръгне след Йори към кухнята.

— Къде е онова безочливо хлапе?

— Взе си чувала с просо и си тръгна.

За миг се заслушаха, но чуха само несвързани поскръцвания. Йори бе откъснал лист от едно дърво и се опитваше да си подсвирква нещо. Нито една от няколкото песни, които знаеше, изглежда не можеше да влезе в работа. Конярският напев бе много бавен, а песента за празника Бон — твърде сложна. Накрая се спря на мелодия, подобна на музиката за свещения танц в местното светилище. Хареса му, тъй като обичаше и танците, които баща му понякога го бе водил да гледа.

Някъде посред пътя за Хотенгахара, на мястото, където два потока се сливаха, образувайки река, нещо изведнъж го сепна. Листото отхвръкна сред пръски слюнка от устата му и той скочи в бамбука край пътя.

На грубо скования мост бяха застанали трима-четирима мъже и водеха някакъв тайнствен разговор.

— Те са! — възкликна тихичко Йори.

Една чувана някога заплаха отекна отново в ушите му. Когато се карат на децата си, майките в околността често се заканваха: „Ако не слушаш, планинските демони ще дойдат да те вземат.“ Последният път, когато онези наистина дойдоха, бе през есента на по-миналата година.

На десетина часа път оттук, в планините на Хитачи, имаше светилище, посветено на някакво планинско божество. Преди векове хората толкова се бояли от този бог, че селата се редували да му принасят ежегодни дарове от зърно и жени. Щом дойдел редът на някое от тях, жителите събирали дължимото и тръгвали във факелно шествие към светилището. С течение на времето, след като станало очевидно, че божеството всъщност е само човек, селяните почнали да пренебрегват даренията си.

През време на междуособиците така наречените планински богове почнали да събират своята дан със сила. На всеки две или три години шайка разбойници, въоръжени с алебарди, ловни копия, брадви — всичко, с което да предизвикат ужас в душите на мирните жители — се нахвърляли първо върху едно селище, после над друго и отмъквали, каквото им се харесало, включително съпругите и дъщерите на хората. Ако жертвите им окажели някаква съпротива, плячкосването бивало придружено с клане.

Понеже още помнеше последното такова нападение, Йори се сви уплашен в шубрака. Към моста през полето тичешком се приближиха пет сенки. После, в нощната мъгла, още една и още една малка дружина, докато накрая разбойниците наброяваха между четиридесет и петдесет.

Йори затаи дъх и се загледа в мъжете, които обсъждаха начина си на действие. Скоро стигнаха до съгласие. Водачът им даде някакво нареждане и посочи към селото. Те се понесоха като ято скакалци.

Не след дългото мъглата бе прорязана от многобройни шумове — коне, добитък, птици, писъци на млади и стари.

Йори бързо реши да поиска помощ от самураите в Токуганджи, но в мига, в който напусна своето убежище в бамбука, от моста дойде вик:

— Кой е там?

Не беше забелязал, че двама от мъжете са останали на пост. Преглътна тежко и се затича, колкото му държат силите, обаче неговите къси крака не можеха да се мерят с тези на възрастните.

— Къде мислиш си тръгнал? — извика мъжът, който го улови пръв.

— Кой си ти?

Вместо да се разплаче като дете — което можеше и да стресне двамата — Йори започна да дращи и удря по мускулестите ръце, в чийто плен бе попаднал.

— Видя ни всичките заедно. Канел се е да каже на някой.

— Дай да го набием и да го хвърлим в някое оризище.

— Имам нещо по-добро на ум.

Занесоха Йори до реката, търколиха го надолу по брега и като скочиха след него, го вързаха за една от подпорите на моста.

— Ето го — готов е.

Двамата негодници се изкатериха обратно до своя пост над реката.

В далечината храмовата камбана почна да бие. Йори ужасен гледаше как вдигналите се над селото пламъци обагрят реката в кървавочервено. Шумът от хленч на деца и женски плач идваше все по-близо. После по моста затракаха колела. Половин дузина от разбойниците водеха волски коли и коне, натоварени с плячка.

— Мръсна отрепка! — кресна някакъв мъжки глас.

— Върни ми жената!

Схватката на моста бе кратка, но ожесточена. Чуха се мъжки викове и звънтене на метал, после се понесе крясък и в нозете на Йори се строполи един окървавен труп. Второ тяло цамбурна в реката и опръска лицето му с вода и кръв. Един след друг от моста изпопадаха селяни, общо шест на брой. Телата изплуваха на повърхността и течението бавно ги понесе надолу, но един от хората, още жив, се улови за тръстиката и заби нокти в земята, докато успя наполовина да се измъкне от водата.

— Хей ти! — извика Йори. — Отвържи това въже и ще ида да повикам помощ. Ще се погрижа да отмъстят за теб. — Гласът му прогърмя: — Хайде. Отвържи ме. Трябва да спася селото.

Мъжът лежеше неподвижен.

Като напъна въжетата с цялата си сила, Йори най-сетне ги разхлаби достатъчно, за да се превие надолу и да срита селянина в рамото.

Лицето, което се обърна към него, бе цялото изпоцапано с кал и засъхнала кръв, а очите гледаха тъмно и неразбиращо.

Мъжът с усилие припълзя по-наблизо и с последната останала му сила развърза възела. Щом въжето падна, той се строполи и умря.

Йори предпазливо погледна нагоре към моста и прехапа устна. Горе имаше още трупове. Щастието обаче бе на негова страна. Една от колите беше пропаднала през някоя прогнила дъска в моста и в бързането си да я изтеглят, разбойниците не забелязаха бягството му.

Като осъзна, че няма да успее да стигне до храма, Йори на пръсти тръгна в сянката, докато стигна едно достатъчно плитко за пресичане място. Щом се добра до другия бряг, се оказа на края на Хотенгахара. Останалото до хижата разстояние премина с бързина, сякаш по петите му удрят гръмотевици.

Щом приближи възвишението, на което се издигаше тяхната къща, видя Мусаши да стои навън и да се взира в небето.

— Елате бързо! — извика момчето.

— Какво е станало?

— Трябва да стигнем до селото.

— Там ли е станал пожарът?

— Да. Планинските демони пак са дошли.

— Демони ли?… Разбойници?

— Да, поне четирийсет. Моля ви, побързайте. Трябва да спасим селяните.

Мусаши се пъхна в хижата и излезе с двете си саби. Докато си връзваше сандалите, Йори се обади:

— Вървете след мен. Аз ще ви водя.

— Не. Ти оставаш тук.

Момчето не можа да повярва на ушите си.

— Прекалено опасно е.

— Не ме е страх.

— По пътя ще се уплашиш.

— Че вие дори не знаете как най-бързо се стига дотам!

— За водач ми стига огънят. Сега просто бъди добро момче и стой само тук!

— Да, господине.

Йори кимна покорно, изпълнен с опасения. Обърна глава към селото и мрачно се загледа след Мусаши, който се понесе в посока към червеното сияние.

Разбойниците бяха навързали пленените от тях викащи и плачещи жени в редица и безжалостно ги теглеха към моста.

— Стига сте вряскали! — извика един от тях.

— Държите се, все едно сте забравили как се ходи. Я бързо!

Щом жените се опънеха, негодниците почваха да ги шибат с камшици. Една падна и повлече след себе си други. Като хвана въжето и насила ги вдигна пак на крака, един разбойник през зъби процеди:

— Инатливи кучки! За какво сте се разпискали? Останете тук и до края на живота си ще се трепете като робини за една шепа просо. Я се вижте — само кожа и кости! Много по-добре ще ви е да се забавлявате с нас.

Избраха едно от по здравите на вид животни, всички тежко натоварени с плячка, вързаха въжето за него и силно го плеснаха по задницата. Отпуснатото въже рязко се опъна и щом жените отново политнаха, въздухът се разцепи от нови викове. Падналите бяха повлечени напред и лицата им се деряха в пръстта.

— Спрете! — изпищя една. — Ще ми се откъснат ръцете!

Вълна грубиянски смях заля разбойниците.

В този миг коне и жени се заковаха на място.

— Какво става?… Някой иде отпред!

Всички напрегнаха погледи да видят.

— Кой е там? — ревна един от шайката.

Мълчаливата сянка, която вървеше към тях, държеше в ръка бяло острие. Разбойниците, придобили чувствителност към всеки мирис, на мига разпознаха този, който сега долавяха — на капеща от сабята кръв.

Докато мъжете най-отпред тромаво отстъпваха, Мусаши прецени силата на противниците си. Преброи дванадесет, всички яки и озверели на вид. Съвзели се от първоначалната изненада, те до един приготвиха оръжия и заеха стойки за отбрана. Един се завтече напред с брадва. Друг, хванал ловно копие, се приближи изкосо, приведен и целещ се в ребрата на Мусаши. Първи нападна онзи с брадвата.

— О-у-у-х!

С вик, сякаш сам си е отхапал езика, той се сгърчи и се строполи.

— Не ме ли познавате? — прокънтя остро гласът на Мусаши. — Аз съм закрилникът на хората, пратеник на бога, който бди над това село.

В същия миг улови насоченото насреща му копие, изтръгна го от ръката на неговия притежател и яростно го метна на земята.

Пъргаво се хвърли посред шайката негодници, зает през цялото време да отбива удари от всички страни. След първото нападение, направено докато те още бяха уверени в себе си, имаше вече добра представа какво му предстои. Въпросът бе не в броя, а в сплотеността и самообладанието на противниците.

Като гледаха как техните другари един след друг политат сред пръски от кръв, разбойниците в скоро време започнаха да отстъпват на все по-голямо разстояние, докато накрая изпаднаха в уплаха и загубиха всякакво подобие на ред.

Още докато се биеше с тях, Мусаши вече научаваше нещо ново и опитът му щеше по-късно да го доведе до особени похвати, които да се използват при бой с превъзхождащ по численост неприятел. Такъв ценен урок не можеше да получи в битка само с един неприятел.

Двете му саби стояха в ножниците си. От години се бе упражнявал в изкуството да отнеме оръжието на своя противник и да го обръща против него. Сега приложи наученото на дело и измъкна сабята на първия, когото срещна. Причината не бе, че смяташе собствената си сабя — която иначе беше като душа за него, — за прекалено чиста, та да бъде мърсена с кръвта на обикновени разбойници. Просто бе далновиден — срещу такава разнообразна смес от оръжия острието можеше да се нащърби и дори да се счупи.

Щом пет-шест оцелели се затичаха към селото, Мусаши се спря за минута-две да си почине и да си поеме дъх, уверен, че те ще се върнат с подкрепления. После отвърза жените и накара тези, които още можеха да се държат на крака, да се погрижат за останалите.

След няколко думи за утеха и насърчение Мусаши им каза, че от тях зависи да спасят своите родители, деца и съпрузи.

— Нали ако вие оживеете, а те загинат, ще сте нещастни? — попита.

Последва шепот на съгласие.

— Вие самите сте достатъчно силни да се защитите и да спасите другите. Обаче не знаете как да използвате тази сила. Ето защо сте беззащитни пред хора, които стоят извън закона. Ще променим това. Сега се готвя да ви помогна, като ви покажа как да използвате силата си. Първото нещо е да се въоръжите.

Той събра пръснатите наоколо оръжия и раздаде по едно на всяка от жените.

— Следвайте ме и правете точно каквото ви кажа. Не бива да се страхувате. Опитайте се да повярвате, че богът на тази област е на ваша страна.

Докато водеше жените към горящото село, от сенките наизлязоха други жертви и се присъединиха към тях. Скоро дружината прерасна в малка войска от близо сто души. Жените просълзени прегръщаха своите близки — дъщери се събираха наново с родителите, жени — със съпрузите, майки — с децата си.

В началото, докато жените разказваха как Мусаши се справи с разбойниците, мъжете ги слушаха с израз на почуда, без да могат да повярват, че това би могло да е безумният ронин от Хотенгахара. Щом накрая все пак приеха това, благодарността им излезе наяве, въпреки пречката от наречието, което говореха.

Мусаши се обърна към мъжете и им каза да си намерят оръжия.

— Всичко ще влезе в работа — дори някоя добра и тежка пръчка или пък парче млад бамбук.

Никой не си помисли да не последва или дори да оспори нареждането.

— Колко са общо разбойниците? — попита Мусаши.

— Към петдесет.

— А колко са къщите в селото?

— Седемдесет.

Мусаши пресметна, че като цяло там трябва да има около седем-осемстотин души. Дори като отпаднат старците и децата, разбойниците щяха да имат всеки по десетина души насреща си.

Усмихна се мрачно при мисълта как кротките селяни са решили, че нямат друг избор, освен да вдигнат ръце в отчаяние. Знаеше, че ако сега не направят нещо, зверството ще се повтори. Тази нощ искаше да постигне две неща — да покаже на селяните как да се защитават и да се погрижи разбойниците да бъдат завинаги прогонени.

— Господине — извика някакъв мъж, току-що идващ от селото. — Тръгнали са насам.

Макар сега селяните да бяха въоръжени, новината предизвика у тях безпокойство. Поколебаха се, сякаш са готови да се пръснат и побегнат.

За да им върне увереността, Мусаши високо обяви:

— Няма от какво да се безпокоите. Очаквах така да стане. От вас искам да се скриете от двете страни на пътя, но чуйте първо какво ще ви заръчам. — Говореше бързо, но спокойно, като за да подчертае нещо, накратко го повтаряше. — Щом стигнат тук, ще ги оставя да ме нападнат. После ще се престоря, че побягвам. Те ще ме последват. Вие — всичките — оставате на място. Няма да ми трябва вашата помощ. След време онези ще се върнат. Стане ли това, нападате. Вдигнете много шум и ги изненадайте. Удряйте ги в хълбоците, краката, гърдите — всяко място, което не е защитено. Щом се справите с първата дружина, скрийте се пак и изчакайте втората. Повтаряйте това, докато всички паднат убити.

Едва бе успял да довърши и селяните да се пръснат, когато грабителите се появиха. По облеклото им и безпорядъка сред тях Мусаши предположи, че като войска са съвсем неуки, също като хората от много отдавна, които са се препитавали с лов и риболов. Името Токугава не значеше за тях нищо, също както и Тойотоми. Планините бяха тяхното племенно убежище, а селяните — да ги снабдяват с храна и припаси.

— Спрете! — нареди мъжът начело на шайката.

Бяха двадесетина, някои — с груби саби, други — с копия, един — с бойна брадва и още един — с ръждива пика. Очертани срещу заревото на пожара, телата им приличаха на демонични, гарвановочерни сенки.

— Това ли е онзи?

— Да-а, точно той е.

На около шестдесет стъпки пред тях Мусаши бе застанал неподвижно и препречваше пътя. Смутени, разбойниците почнаха да губят увереност в силата си и за кратко време никой от тях не помръдна.

Но това трая само миг. След това огненият поглед на Мусаши неумолимо започна да ги притегля напред.

— Ти ли се опитваш да ни се изпречиш на пътя, кучи сине?

— Точно аз! — изрева Мусаши, вдигна сабята си и се вряза помежду им.

Последва шумен трясък, след който се разрази вихрушка, в която не можеше да се различат отделните тела. Всичко приличаше на разровен мравуняк с летящи мравки.

Оризищата от едната страна на пътя и редицата от дървета и храста покрай другата бяха превъзходни за Мусаши, тъй като му даваха известно прикритие, но след първия сблъсък той започна стратегическо отстъпление.

— Виждате ли го?

— Копелето бяга!

— След него!

Преследваха го до долния ъгъл на най-близката нива, където той отново се обърна с лице към тях. Сега, без нищо зад гърба, положението му изглеждаше по-лошо, но с бързи движения на двете страни успяваше да държи своите противници на разстояние. После, в мига, в който един от тях направи погрешно движение, Мусаши нанесе удар.

Тъмната му фигура сякаш прелиташе от място на място и всеки път, щом спреше, пред него избликваше кървав гейзер. Онези от разбойниците, които не паднаха убити, скоро бяха твърде зашеметени, за да се бият, докато с всеки удар Мусаши все повече се настървяваше. Тази битка бе по-различна от онази при Ичиджоджи. Нямаше чувството, че стои на границата между живота и смъртта, а бе стигнал до себенадмогване, при което тяло и сабя действаха заедно, без да се нуждаят от съзнателна мисъл. Нападателите му побягнаха в пълно безредие.

През редицата от селяни премина шепот.

— Идат.

После една част от тях изскочи от укритието си и се нахвърли върху първите двама-трима разбойници, които почти без усилие убиха. Селяните пак се стопиха в тъмнината и станалото се повтори, докато всички злосторници бяха попаднали в засадата и погубени.

Преброяването на труповете укрепи увереността на селяните.

— В крайна сметка не са толкова силни — самодоволно отбеляза някой от тях.

— Чакайте! Идва още един.

— Хванете го!

— Не, не нападайте. Ронинът е.

Без много суетене те се подредиха покрай пътя като войници, на които военачалникът ще направи преглед. Всички погледи се приковаха върху окървавеното облекло на Мусаши и мократа му от кръв сабя с нащърбено на десетина места острие. Той я хвърли настрани и взе едно копие.

— Още не сме свършили — каза. — Вземете си оръжия и елате с мен. С общи сили можете да прогоните грабителите от селото и да спасите семействата си.

Нито един не се поколеба. Жените и децата също намериха нещо за въоръжаване и тръгнаха с тях.

Щетите в селото не бяха така големи, както се бяха опасявали, тъй като жилищата бяха доста разпръснати. Ужасеният добитък обаче вдигаше силна врява, а някъде някакво пеленаче щеше да си изплаче гърлото. Откъм пътя се чуваше шумно пращене — там огънят бе обхванал един гъсталак зелен бамбук.

Разбойниците никъде не се виждаха.

— Къде са те? — попита Мусаши. — Мирише ми нещо на саке. Къде има тук много саке на едно място?

Селяните бяха така заети да се взират в пожарите, че никой не бе забелязал миризмата, но сега един от тях се обади:

— Трябва да е в къщата на старейшината. Той има бурета със саке.

Докато настъпваха, от скривалищата си излизаха още мъже и се вливаха в техните редици. Мусаши остана доволен от засилващия се дух на единство.

— Ето я там — посочи някой от хората към една голяма къща, оградена с кирпичена стена.

Докато селяните се подреждаха за нападението, Мусаши се прекачи през зида и нахлу в твърдината на разбойниците. Главатарят и двамата му помощници се бяха разположили в една голяма стая с пръстен под, където се наливаха със саке и се натрапваха на пленени от тях млади момичета.

— Не се стряскайте! — провикна се ядосано предводителят на грубо планинско наречие. — Той е само един. Няма какво аз да си правя труда — вие останалите се погрижете за него.

Мъмреше един от подчинените си, втурнал се вътре с вестта за поражението край селото.

Щом вождът им млъкна, останалите чуха ропота на сърдитите гласове зад стената и неспокойно замърдаха. Изпуснаха недоядените пилета и чашите със саке, скочиха на крака и по навик посегнаха към оръжията. После останаха по места, вперили поглед във входа на стаята.

Мусаши хвана копието си като прът и със скок се метна през един от страничните прозорци, озовавайки се точно зад главатаря. Мъжът се извърна рязко, за да бъде в същия миг нанизан на копието. Издавайки едно страховито „Х-р-р-р“, той сграбчи с две ръце заседналото в гърдите му оръжие. Мусаши спокойно пусна дръжката и мъжът се търкулна по очи на пода. Острието и повечето от дървото стърчаха от гърба му.

Вторият, който нападна Мусаши, бързо бе освободен от сабята си. Мусаши го разполови изцяло, счупи острието в главата на трети мъж и заби остатъка в гърдите на четвърти. Останалите в безпорядък се спуснаха към вратата. Мусаши метна по тях сабята и със същото движение измъкна копието от гърдите на главатаря.

— Не мърдайте! — изрева той.

Спусна се напред с водоравно насочено копие. Разбойниците се разделиха на две като ударена с пръчка вода. Това му даде достатъчно пространство, за да се възползва от дългото си оръжие, което сега размаха така пъргаво, че постави на изпитание дори издръжливостта на дъбовата му дръжка. Удряше настрани, махаше надолу, яростно мушкаше напред.

Разбойниците, които се опитваха да излязат през портата, откриха, че пътят им е затворен от въоръжените селяни. Някои се изкатериха по зида. Щом паднаха на земята, повечето бяха съсечени на място. От малцината, успели да избягат, почти всички осакатяха от раните си.

Известно време въздухът се изпълваше с тържествуващи викове от стари и млади, мъже и жени. Щом първоначалната възбуда от победата утихна, съпрузи и съпруги, майки и деца се прегърнаха и проляха сълзи от радост.

И посред тази сърцераздирателна гледка някой попита:

— Ами ако се върнат?

— Няма да се върнат — заяви твърдо Мусаши. — Не и в това село. Обаче не ставайте твърде самоуверени. Работата ви е да си служите с рала, не със саби. Ако много се възгордеете от способността си да се биете, от небето ще ви сполети наказание, много по-тежко от кое да е нападение на планинските демони.

— Разбрахте ли какво е станало? — попита Нагаока Садо своите двама самураи, щом се върнаха в Токуганджи.

В далечината, отвъд полята и мочурищата, той различи как светлината от пожара в селото избледнява.

— Сега всичко се е успокоило.

— Прогонихте ли разбойниците? Колко са щетите в селото?

— Преди да стигнем дотам, селяните бяха убили почти всички.

— Хм, странно.

Изглеждаше изненадан — ако това е истина, явно трябва да помисли как да управлява в бъдеще владенията на своя господар.

Щом напусна на следващия ден храма, Садо насочи коня си към селото с думите:

— Отклоняваме се, но я да погледнем.

Един монах дойде да ги придружи и да им показва пътя, и докато яздеха, Садо отбеляза:

— Тези тела покрай пътя не ми изглежда да са били посечени от селяни — и разпита самураите за повече подробности.

Селяните, решили да останат без сън, се бяха захванали здраво за работа, погребваха труповете и чистеха останките от пожара. Щом обаче видяха Садо и неговите самураи, изтичаха по къщите и се скриха.

— Накарайте някой от селяните да дойде тук и дайте да разберем какво точно се е случило — каза Садо на свещеника.

Човекът, когото този доведе със себе си, им даде доста подробно описание на снощните събития.

— Сега започва да ми се прояснява — каза Садо и кимна. — Как е името на този ронин?

Селянинът, който така и не бе чувал името на Мусаши, наклони глава на една страна. Щом Садо настоя да го узнае, свещеникът известно време разпитва и най-сетне научи необходимото.

— Миямото Мусаши? — каза замислено Садо. — Не е ли това човекът, когото момчето нарече свой учител?

— Точно така. Опитваше се да облагороди част от пустеещата земя в Хотенгахара и селяните смятаха, че нещо не е с всичкия си.

— Бих искал да се срещна с него — заяви Садо, но после се сети за работата, която го чака в Едо. — Оставете това — ще говоря с него следващия път, когато дойда тук.

Обърна коня си и остави селянина да стои край пътя.

След няколко минути дръпна юздите пред портата на селския старейшина. Там, изписан с лъскаво мастило върху прясно отрязана дъска, висеше следният надпис:

Да се помни от хората на това село: Ралото е вашата сабя. Сабята е вашето рало. Докато работите на нивата, не забравяйте, че могат да ви нападнат. Докато мислите, че могат да ви нападнат, не забравяйте за нивите си. Всички неща трябва да се поддържат в равновесие и съгласие. И най-важното — не вървете против Пътя на поколенията.

— Хмм. Кой е написал това?

Старейшината беше най-сетне излязъл и сега стоеше в поклон на земята пред Садо.

— Мусаши — отвърна той.

Садо се обърна към свещеника и каза:

— Благодаря ви, че ни доведохте тук. Твърде жалко е, че не успях да се срещна с този Мусаши, но точно сега нямам време за това. Скоро пак ще мина насам.

Първа сеитба

Управлението на двореца и владенията на Хосокава в Едо, както и изпълнението на задълженията, които те имаха към шогуна, бе поверено на човек, едва преминал двадесетте — Тадатоши, най-големият син на даймио Хосокава Тадаоки. Бащата — прочут военачалник, радващ се също на известност като поет и майстор на чайната церемония — предпочиташе да живее в голямото имение Кокура в областта Бидзен, на остров Кюсю.

Макар Нагаока Садо и известен брой други доверени служители да бяха натоварени да помагат на младежа, това не бе, понеже той по някакъв начин се е показал неспособен. Могъщите, най-приближени на шогуна васали не само го приемаха като равен, но и той се отличи като деен и далновиден управител. Всъщност, изглеждаше, че мирът и благоденствието на новото време прилягат повече нему, отколкото на по-старите господари, отраснали сред постоянни сражения.

В този момент Садо бе тръгнал някъде към манежа.

— Виждали ли сте Младия господар? — попита той един младши самурай, който идваше към него.

— Струва ми се, че е на стрелбището за лък.

Докато си проправяше път по една тясна пътечка, Садо чу някакъв глас да го пита:

— Може ли да поговоря с вас?

Спря и към него се приближи Ивама Какубей — служител, уважаван заради проницателността и съобразителността си.

— С негово височество ли ще говорите? — попита Ивама.

— Да.

— Ако не бързате, има нещо дребно, за което бих искал да се посъветвам с вас. Защо не седнем там? — Докато изминаваха няколкото крачки до едно сенчесто място, Какубей добави: — Искам да ви помоля за услуга. Ако по време на разговора ви се удаде възможност, има един мъж, когото бих желал да препоръчам на Младия господар.

— Някой, който иска да служи на дома Хосокава ли?

— Да. Знам, че всякакви хора идват при вас със същата молба, но този човек е много необикновен.

— Не е ли от онези, които се грижат само за сигурността и издръжката си?

— Определено не. Роднина е на жена ми. Живее при нас, откакто преди две години пристигна от Ивакуни, така че доста добре го познавам.

— Ивакуни ли? Преди битката при Секигахара областта Суо се владееше от дома Кикава. Той да не е някой от техните ронини?

— Не. Син е на селски самурай. Казва се Сасаки Коджиро. Още е млад, но е опознал школата Томита при Канемаки Джисай, а от господаря на Хоки Катаяма Хисуясу се е научил как да изтегля сабята със светкавична бързина. Развил е дори собствен стил, който е нарекъл Ганрю.

Какубей продължи с подробно изброяване на различните подвизи и постижения на Коджиро.

Садо в действителност не го слушаше. Умът му се бе върнал към последното посещение в Токуганджи. При все дори според малкото видяно и чуто да бе сигурен, че Мусаши е точно такъв човек, какъвто трябва на дома Хосокава, имаше намерението преди да го препоръча на господаря си да се срещне с него лично. Между това година и половина неусетно минаха, без да е намерил възможност да иде до Хотенгахара.

Щом Какубей свърши, Садо каза:

— Ще направя каквото мога за вас — и продължи надолу към стрелбището за лък.

Тадатоши се състезаваше с няколко от служителите — негови връстници, никой от които дори не успяваше да се мери с него. Безпогрешните му изстрели в мишената бяха изпълнени с безупречно изящество. С довода, че във времето на пушката и дългото копие нито сабята, нито лъкът могат вече да са от голяма полза в действителна битка, доста от приближените му бяха правили забележка, че взима стрелбата с лък така на сериозно. На това той с упрек отвръщаше:

— Целта на моите стрели е духът.

Служителите на Хосокава се отнасяха към Тадатоши с най-високо уважение и въодушевено биха му служили, даже и баща му, комуто също бяха предани, да не бе на свой ред човек със забележителни качества. В този миг Садо съжали за обещанието, което току-що даде на Какубей. Тадатоши не бе от хората, на които с лека ръка да препоръчаш бъдещи служители.

Като избърса потта от лицето си, Младият господар мина покрай няколкото самураи, заедно с които досега говореха и се смяха. Щом зърна Садо, той извика:

— Хайде, мъдри старче! Ще пуснете ли една стрела?

— За мен е правило да се състезавам само с възрастни — отвърна Садо.

— Значи още ни смятате за момченца с вързана нагоре коса?

— А вие забравихте ли битката при Ямадзаки? А крепостта Нираяма? Аз, знаете ли, получих похвали за моите прояви на бойното поле. Освен това се занимавам с истинска стрелба с лък, не…

— Ха-ха. Простете, че отворих дума за това. Не исках пак да ви предизвиквам. — Останалите се присъединиха към смеха му. Тадатоши измъкна ръка от ръкава си, стана сериозен и попита: — Да обсъдим нещо ли идвате?

След като поговориха по няколко обичайни въпроса, Садо вметна:

— Какубей ми каза, че искал да ви препоръча един самурай.

За миг Тадатоши погледна някак отнесено.

— Предполагам, става дума за Сасаки Коджиро. На няколко пъти ми споменават за него.

— Защо не го повикате да видите що за човек е?

— Подходящ ли е наистина?

— Не трябва ли сам да решите това?

Тадатоши протегна облечената си в ръкавица ръка и взе от един слуга стрела.

— Ще погледна този човек на Какубей — каза. — Бих искал също да видя и онзи ронин, който споменахте — Миямото Мусаши, нали така беше?

— О, значи си спомняте?

— Спомням си. Вие изглежда бяхте забравил.

— Ни най-малко. Понеже съм толкова зает обаче, така и нямах възможност да ида до Шимоза.

— Ако смятате, че сте намерили наистина някой, не бива да се бавите. Изненадан съм, Садо, че оставяте такъв важен човек да чака, докато отидете там по друга работа. Обикновено не сте такъв.

— Простете. Все има толкова много хора, които си търсят служба. Мислех, че сте забравил за това. Предполагам, трябвало е пак да повдигна въпроса.

— Наистина трябваше. Аз не приемам непременно чужди препоръки, но с готовност ще видя всеки, когото старият Садо е сметнал за подходящ. Разбрано?

Преди да се сбогува, Садо отново помоли за извинение. Отиде право у дома си, без суетене накара да оседлаят един отпочинал кон и потегли за Хотенгахара.

— Не е ли това Хотенгахара?

— И аз така си мислех — отвърна Сато Гендзо, неговият придружител, — но това тук не е пустееща земя. Навсякъде са оризища. Мястото, което са се опитвали да облагородят, трябва да е някъде по към планината.

Вече бяха яздили доста от Токуганджи и скоро щяха да излязат на главния път за Хитачи. Бе късно следобед и от белите чапли, които пляскаха в оризищата, водата приличаше на брашно. Покрай речния бряг и в сянката на възвишенията на петна растеше коноп и се вееха ечемични стъбла.

— Погледнете натам, господине — обади се Гендзо.

— Какво има?

— Няколко селяни.

— Вярно. Като че се покланят доземи, един по един, нали така?

Прилича на някакъв религиозен обред. Гендзо опъна рязко юздите и пръв прекоси реката, за да провери дали Садо може безопасно да го последва.

— Вие там! — извика Гендзо.

Селяните изненадани разтвориха кръга си, за да се подредят с лице към новодошлите. Застанали бяха пред малка дървена хижа и сега Садо можа да различи, че предметът, на който се бяха кланяли, бе мъничък — не по-голям от кафез за птици — дървен олтар. Бяха петдесетина, връщащи се изглежда от работа, тъй като сечивата им всички бяха измити.

Някакъв монах излезе напред с думите:

— Я, нима това е Нагаока Садо? Каква приятна изненада!

— А вие сте от Токуганджи, нали? Струва ми се, вие ме водихте до селото след нападението на разбойниците.

— Точно така. Да се отбиете в храма ли идвате?

— Не, този път не. Веднага ще се връщам. Ще можете ли да ми кажете къде мога да намеря онзи ронин на име Миямото Мусаши?

— Той вече не е тук. Съвсем внезапно си тръгна.

— Внезапно си тръгнал ли? И защо е направил такова нещо?

— Един ден миналия месец селяните решиха да си дадат почивка и да отпразнуват напредъка, който тук отбелязахме. Сам можете да видите колко зелено е всичко сега. Е, на следващата сутрин Мусаши и момчето, Йори, ги нямаше.

Свещеникът се озърна, сякаш едва ли не очаква Мусаши да изникне отнякъде.

В отговор на питанията на Садо той допълни своя разказ с подробности. След като селото засилило защитата си под водачеството на Мусаши, земеделците останали толкова благодарни заради изгледа да живеят в мир, че направо го обоготворили. Даже онези, които преди най-жестоко му се подигравали, сега се включили да помогнат за облагородяването на пустеещата земя.

Мусаши се отнасял към всички тях безпристрастно, като към равни. Първо ги убедил, че е безсмислено да живеят като скотове. После се опитал да им внуши важността на малкото допълнителни усилия, с които могат да дадат на своите деца възможност за по-добър живот. За да се очовечат истински, казал им, трябва да се трудят за своето благополучие.

С помощта на четиридесет-петдесетте селяни, които се залавяли за работа всеки ден, до есента успели да се справят с наводненията. Щом дошла зимата, почнали оран. Напролет взели вода от новите напоителни вади и присадили оризовите стръкчета. До началото на лятото оризът вече бил пуснал здрав корен, докато конопът и ечемикът по сухите места били високи по един лакът. След година добивът щял да се удвои, а след две — да стане троен.

Селяните почнали да се отбиват в хижата, за да изразят своята почит. Благодарели на Мусаши от дън душа, а жените носели и зеленчуци за подарък. В деня на празненството мъжете дошли с големи стомни саке и до един се хванали на свещен танц, под съпровода на барабани и флейти.

Щом селяните се събрали около него, Мусаши ги уверил, че успехът се дължал не на неговата, а на тяхната сила. „Всичко, което направих, бе да ви покажа как да използвате мощта, която имате.“

После отвел свещеника настрани и му казал, че се тревожи, дето тези хора се уповават на скитник като него. „Дори без мен, рекъл, те трябва да имат вяра в себе си и да останат дружни.“ После извадил една изрязана от него статуя на Канон и я дал на монаха.

На сутринта след празника селото гръмнало.

— Няма го!

— Не може да бъде!

— Да, изчезнал е. Хижата е празна.

Никой от поразените от скръб селяни не излязъл този ден на полето.

Щом чул за това, свещеникът остро ги упрекнал за тяхната неблагодарност, подканил ги да си спомнят на какво са ги учили и започнал да ги убеждава да подновят работа.

По-късно селото издигнало малкия олтар и поставило в него скъпоценния образ на Канон. В зори и мрак, на отиване и на връщане от полето отдавали почит на Мусаши.

Садо благодари на монаха за сведенията, като скри, както само човек с неговото положение може да стори, унинието си.

Докато конят вървеше през вечерната мъгла на късната пролет, той неспокойно си мислеше: „Не биваше да отлагам идването. Пренебрегнах своите задължения и сега подведох господаря.“

Мухите

На брега на река Сумида, където пътят от Шимоза се събираше с едно от разклоненията на главния път Ошу, се издигаше голям граничен пост с внушителна порта — добро свидетелство за строгото управление на Аояма Таданари, новия наместник на Едо.

Мусаши стоеше на опашката и редом с Йори лениво чакаше да дойде редът им. Когато преди три години мина през Едо, да влезеш и да излезеш от града бе проста работа. Дори от това разстояние можеше да различи, че къщите са много повече от преди, а празните места — много по-малко.

— Ти там, ронинът. Ти си следващият.

Двама стражари в кожени хакама се заеха много основно да претърсват Мусаши, докато трети го изгледа сърдито и започна да му задава въпроси.

— Каква работа имате в столицата?

— Нищо определено.

— Никаква определена работа, а?

— Е, аз съм шугийоша. Предполагам, може да се каже, че работата ми е да се уча за самурай.

Мъжът млъкна. Мусаши се усмихна.

— Къде сте роден?

— В село Миямото, околия Йошино, област Мимасака.

— Учителят ви?

— Нямам такъв.

— А кой ви осигурява пари за път?

— Никой. Изрязвам статуи и рисувам картини. Понякога мога срещу тях да получа храна и подслон. Често нощувам в храмове. Понякога давам уроци по сабя. По един или друг начин — оправям се.

— Откъде идвате сега?

— През последните две години се занимавах със земеделие в Хотенгахара в Шимоза. Реших, че не искам да продължавам с това до края на живота си и затова дойдох тук.

— А има ли къде да се настаните в Едо? Никой не може да влезе в града, освен ако няма там роднини или място, където да живее.

— Да — отвърна Мусаши, без да се замисли.

Видя, че ако се опитва да говори само истината, краят му няма да се види.

— Е?

— Ягю Муненори, господар на Таджима.

Устата на стражаря зина.

Мусаши, комуто държанието на мъжа се стори забавно, отправи поздравления към себе си. Опасността да бъде уловен в лъжа не го тревожеше особено. Струваше му се, че семейство Ягю трябва да са чували за него от Такуан. В случай, че ги попитат, малко вероятно е въобще да отрекат, че го познават. Възможно е дори Такуан сега да е в Едо. Ако е така, Мусаши имаше и начин да се представи. Много късно бе да премери силите си със Секишусай, но жадуваше да стори това с Муненори, който бе поел от баща си школата Ягю и поста личен учител на шогуна.

Името подейства като вълшебство.

— Ами, добре — заключи дружелюбно стражарят. — Щом сте във връзка с дома Ягю, простете, че ви безпокоих. Сам трябва да знаете, че по пътя има всякакви самураи. Трябва особено да внимаваме за всеки, който напомня на ронин. Заповеди — нали разбирате? — След още няколко въпроса, колкото да запази достойнство, той заяви: — Сега може да тръгвате — и лично изпроводи Мусаши до портата.

— Господине — попита Йори, щом минаха от другата страна, — защо внимават толкова за ронини, а не за някой друг?

— Дебнат вражески шпиони.

— Че кой шпионин ще е толкова глупав да дойде преоблечен като ронин? Доста са тъпи тия стражари с техните глупави въпроси! Заради тях изпуснахме сала!

— Ш-ш. Ще те чуят. Не се безпокой за сала. Докато чакаме следващия, можеш да погледаш планината Фуджи. Ти знаеше ли, че се вижда оттук?

— И какво? Виждаше се и от Хотенгахара.

— Да, но тук е по-различна.

— Как така?

— Фуджи никога не е същата. Променя се всеки ден и всеки час.

— На мен все еднаква ми се вижда.

— Обаче не е. Променя се — от времето, сезона, мястото, откъдето я гледаш. Различна е също в зависимост от човека, който я гледа, в зависимост от сърцето му.

Йори не остана впечатлен от това, взе плосък камък и го хвърли ниско покрай водата като жабка. След като се забавлява няколко минути по този начин, върна се при Мусаши и попита:

— Наистина ли отиваме в къщата на господаря Ягю?

— Ще трябва да си помисля.

— Нали това казахте на стражата?

— Да. Имам намерение да отида, но всичко не е толкова просто. Той, нали знаеш, е даймио.

— Трябва да е страшно важен човек. Такъв искам да съм, като порасна.

— Важен?

— А-ха.

— Не трябва да се целиш толкова на ниско.

— Какво искате да кажете?

— Погледни планината Фуджи.

— Аз никога няма да стана като Фуджи.

— Вместо да искаш да си като това и онова, направи от себе си мълчалив, неподвижен великан. Такава е планината. Не си губи времето с опити да впечатляваш хората. Ако станеш такъв човек, какъвто уважават, те ще те почитат, без да правиш нищо.

Не остана време думите на Мусаши да бъдат добре осмислени, тъй като в същия миг Йори извика:

— Я, салът идва — и се затича да се качи пръв.

Река Сумида бе образец на контрасти — на едно място широка, на друго тясна, тук плитка, там дълбока. При пълноводие водите покрай брега ставаха кални и мътни. Понякога устието се разширяваше до два пъти по-голяма площ. На мястото, където плаваше салът, то всъщност бе придатък към залива.

Небето беше ясно, водата — прозрачна. Като погледна отстрани, Йори различи стрелкащи се наоколо ята от мънички рибки. Между камъните забеляза също ръждиви остатъци от някакъв стар шлем. Така и не слушаше течащия покрай него разговор.

— Как смятате? Дали всичко ще остане спокойно като понастоящем?

— Съмнявам се.

— Навярно сте прав. Рано или късно ще има сражения. Надявам се да не става, но какво друго можем да очакваме?

Останалите пътници пазеха своите мнения за себе си и намръщени се взираха във водата, уплашени изглежда да не би някой стражар, може би преоблечен, да ги чуе и да ги свърже с разговарящите. На поелите вече риска пък явно им се харесваше да подразнят вездесъщите очи и уши на закона.

— Както проверяват всички, лесно можеш да познаеш, че отива към война. Едва отскоро са затегнали така постовете. Има и много слухове за шпиони от Осака.

— Чува се също за взломове в жилища на даймио, макар това да се опитват да го потулят. Трябва да е неприятно да бъдеш ограбен, при условие че пазителите на реда и закона те охраняват.

— За да се изложи човек на такава опасност, трябва да търси не пари, а нещо повече. Сигурно са шпиони. Никой обикновен крадец не би се осмелил да направи такова нещо.

Като се огледа, Мусаши прецени, че пътниците на сала дават добър напречен разрез на обществото в Едо — един дървосекач с полепнал по работните му дрехи талаш; две евтини гейши, дошли може би от Киото; един-двама широкоплещести биячи; група копачи на кладенци; две откровено предизвикателни в държанието си леки жени; свещеник; просещ монах и още един ронин като него.

Щом стигнаха брега на Едо и всички се изсипаха на сухо, някакъв нисък, набит мъж извика на Мусаши:

— Хей, вие. Ронинът. Забравихте си нещо.

Протегна към него червеникава брокатена кесия, толкова стара, че мръсотията по нея изглежда лъскаше повече от няколкото останали златни нишки.

Мусаши поклати глава и отвърна:

— Не е моя. Трябва да е на някой от другите пътници.

— Моя е — намеси се Йори, дръпна кесията от ръката на мъжа и я мушна в кимоното си.

Мъжът се възмути.

— Как може да дърпаш така?! Върни ми я! После ще се поклониш три пъти, преди да си я получиш. Ако ли не, направо те хвърлям в реката.

Мусаши се намеси и помоли мъжа да извини нелюбезността на Йори заради неговата възраст.

— Какъв сте му вие? — попита грубо този. — Брат? Учител? Как ви е името?

— Миямото Мусаши.

— Какво?! — възкликна грубиянът и впи поглед в лицето на Мусаши. След миг каза на Йори: — Отсега нататък по-добре внимавай.

После се извърна, сякаш няма търпение да побегне.

— Само минута — обади се Мусаши.

Любезността на неговия глас съвсем изненада мъжа.

Той се извърна рязко и ръката му посегна към сабята.

— Какво искате?

— Вие как се казвате?

— Вас какво ви засяга?

— Попитахте за моето име. Учтивостта изисква да ми кажете и вашето.

— Аз съм от хората на Хангавара. Джуро се казвам.

— Хубаво. Може да си вървите — каза Мусаши и го бутна настрана.

— Няма да забравя това! — закани се Джуро, който политна на няколко крачки, преди отново да стъпи здраво на крака и да се затича.

— Пада му се на страхливеца! — заяви Йори.

Доволен, че е бил отмъстен, той вдигна благоговеен поглед към лицето на Мусаши и дойде по-близо до него.

Докато вървяха из града, Мусаши се обърна към момчето:

— Трябва да разбереш, Йори, че да живееш тук не е същото като на село. Там имахме за съседи само лисиците и катериците. Тук има много хора. Ще трябва повече да внимаваш как се държиш.

— Да, господине.

— Когато хората живеят в съгласие, земята е като рай — продължи със строг глас Мусаши. — Всеки човек обаче има както добра, така и лоша страна. Има случаи, когато наяве излиза само лошата. Тогава светът става не рай, а пъкъл. Разбираш ли ме какво ти говоря?

— Да, струва ми се — отвърна Йори, вече по-кротко.

— Ето по каква причина ни са дадени възпитание и правила за поведение. Те пречат на лошата страна да се наложи. Това поддържа реда в обществото и това е целта на законите, с които ни управляват. — Мусаши млъкна. — Начинът, по който се държа… Работата беше съвсем обикновена, но такова отношение не можеше да не разсърди човека. Никак не ми се хареса това.

— Да, господине.

— Не знам накъде ще тръгнем оттук, но където и да е, по-добре следвай правилата и се дръж любезно.

Момчето мръдна няколко пъти с глава и леко, вдървено се поклони. Известно време продължиха да вървят мълчаливо.

— Искате ли да ми носите кесията, господине? Нямам желание пак да я губя.

Мусаши прие брокатената торбичка и преди да я пъхне в кимоното си, внимателно я огледа.

— Това ли е онази, която ти е оставил баща ти?

— Да, господине. В началото на годината ми я върнаха от Токуганджи. Игуменът не взе нищо от парите. Може, ако имате нужда, да използвате от тях.

— Благодаря — отвърна бегло Мусаши. — Ще внимавам за нея.

„Той има дарба, която аз не притежавам,“ замисли се и с укор се сети за собственото си безразличие към паричните въпроси. Вроденото благоразумие на момчето му бе показало колко е важно да си предвидлив с парите. Оценяваше доверието на Йори и с всеки изминал ден все повече се привързваше към него. С нетърпение очакваше възможността да му помогне да развие своя вроден ум.

— Къде би искал да нощуваме тази вечер? — попита.

Йори оглеждаше с голямо любопитство новата среда, в която бе попаднал, и отбеляза:

— Много коне виждам тук. Прилича на тържище — посред града.

Говореше, сякаш в непозната страна е попаднал на отдавна загубен приятел.

Стигнали бяха Бакурочо, където имаше голям и разнообразен избор на чайни и гостилници за разните хора, които се занимават с коне — продавачи, купувачи, колари, коняри и други с по-маловажни занятия. Събрани на групички мъже се пазаряха и спореха на най-различни наречия, сред които изпъкваше острият, почти като караница говор на Едо.

Сред навалицата имаше някакъв добре облечен самурай, който търсеше хубави коне.

— Хайде да си вървим — каза той с недоволно изражение. — Тук няма друго освен кранти — нищо, което да си заслужава да препоръчаме на негово височество.

Като крачеше чевръсто между животните, се озова лице в лице с Мусаши, при което премигна и изненадан се стъписа.

— Вие сте Миямото Мусаши, нали така?

Мусаши изгледа за миг мъжа и после по лицето му се разля усмивка. Беше Кимура Сукекуро. Макар че в крепостта Коягю двамата за едното нищо почти кръстосаха саби, държанието на Сукекуро сега бе приветливо. Явно не беше останал след тази среща с някакви лоши чувства.

— Определено не очаквах да ви видя тук — заяви той. — Отдавна ли сте в Едо?

— Тъкмо идвам от Шимоза — отвърна Мусаши. — Как е вашият господар? Още ли е в добро здраве?

— Да, благодаря, но на възрастта на Секишусай, естествено… Аз сега живея при господаря Муненори. Трябва да дойдете на гости — с радост ще ви представя. А, има и още нещо. — Той го изгледа заговорнически и се усмихна. — Имаме едно прекрасно съкровище, което ви принадлежи. Трябва да дойдете колкото можете по-бързо.

Преди Мусаши да е успял да попита какво може да е това „прекрасно съкровище“, Сукекуро се поклони леко и бързо се отдалечи, следван от слугата си.

Гостите, които отсядаха в евтините ханове на Бакурочо, бяха повечето търговци на коне от областите. Мусаши реши да наеме стая там, вместо в някоя друга част на града, където цените най-вероятно щяха да са по-високи. Също като останалите, странноприемницата, която избра, имаше голям обор за конете — всъщност, така голям, че по-скоро самите стаи изглеждаха като пристройка. След трудностите на Хотенгахара дори този третокласен хан изглеждаше разкошен.

Въпреки усещането си за благополучие Мусаши намери конските мухи доста досадни и почна да мърмори. Чу го стопанката.

— Да ви сменя стаята — предложи загрижено тя. — На втория етаж мухите не са такава напаст.

Настанил се на новото място, Мусаши веднага се оказа изложен на целия пек на слънцето от запад и отново му се прииска да възнегодува. Само преди няколко дни това следобедно слънце щеше да го ободри, щеше като светъл лъч надежда да прати живителна топлина на ориза и да предвещае добро време за следващия ден. Що се отнася до мухите, щом докато работеше на полето потта му ги привлечеше, просто решаваше, че и те си имат ежедневни занимания, както той си има своите. Смяташе ги даже за свои полски събратя. Сега, пресякъл голямата река и влял се в градската гмеж, слънчевият пек му се струваше всичко друго, но не успокоителен, а мухите — само досада.

Гладът обаче отвлече ума му от неудобствата. Хвърли поглед към Йори и по неговото лице също забеляза признаци на отпадналост и мисли за храна. И нищо чудно, защото в съседната стая няколко души си бяха поръчали гърне димяща гозба и сега алчно се нахвърляха на нея сред много приказки, смях и пиене.

Елдена юфка — соба — ето какво им се искаше! На село, ако някой обича соба, засяваше елдата рано напролет, оставяше я да разцъфти през лятото, наесен сушеше зърното и през зимата го мелеше на брашно. После можеше да си прави соба. Тук нямаше нужда от друго, освен да плеснеш с ръце, за да те обслужат.

— Йори, да си поръчаме ли малко соба?

— Да — дойде нетърпеливо в отговор.

Стопанката се появи и взе поръчките им. Докато чакаха, Мусаши се облакъти на перваза и заслони с длан очите си. Напряко от другата страна на улицата имаше табела:

Лъскане на души. Дзушино Косуке, майстор от школата Хонами

Йори също го забеляза. След миг на озадачено взиране той попита:

— На тази табела пише „Лъскане на души“. Що за занаят е това?

— Е, пише също, че човекът е майстор от школата Хонами, значи сигурно лъска саби. Като си помисля, и моята има нужда от нещо такова.

Собата още не идваше и Мусаши се изтегна на татамито да подремне. Гласовете в съседната стая обаче бяха станали доста по-силни и нещо почваха да се карат.

— Йори — каза Мусаши, като отвори едното си око, — ще помолиш ли хората до нас да говорят малко по-тихо?

Двете стаи бяха разделени само от шоджита, но вместо да мине оттам, Йори излезе в коридора. Вратата към другото помещение бе отворена.

— Не вдигайте толкова шум — извика момчето. — Учителят ми иска да спи.

— Ха!

Свадата внезапно се прекрати. Мъжете се извърнаха и сърдито го изгледаха.

— Нещо каза ли, дребосък?

Йори смръщи уста при това обръщение и отвърна:

— Преместихме се горе заради мухите. Сега така сте се развикали, че не можем да си починем.

— Това твое хрумване ли беше или те прати учителят ти?

— Той ме прати.

— Тъй ли? Е, няма да си губя времето да говоря с говненце като тебе. Иди кажи на твоя учител, че Кумагоро от Чичибу ще му даде своя отговор по-късно. Сега да те няма!

Кумагоро бе голямо мъжище, а останалите двама-трима в стаята не бяха по-дребни от него. Стреснат от заплахата в погледите им, Йори бързо се оттегли. Мусаши бе задрямал и понеже не искаше да го смущава, момчето седна до прозореца.

Скоро след това един от търговците на коне открехна шоджито и надзърна към Мусаши. Последва общ смях, придружен с шумни и обидни забележки.

— Този за кого се има, че ще ни пречи на веселието? Тъп ронин! Не казва откъде идва, просто нахълтва и се държи, все едно това място е негово.

— Ще трябва да му покажем кое как е.

— Да-а, ще се погрижим да узнае що за хора са търговците на коне от Едо.

— Той от приказки няма да разбере. Я да го измъкнем на задния двор и да му лиснем в лицето една кофа конска пикня.

Кумагоро се обади:

— Спрете сега. Оставете на мен тая работа. Или ще получим писмено извинение, или ще му умием лицето в пикнята. Пийте си спокойно сакето и ми се доверете.

— Така е добре — заяви един от мъжете, докато Кумагоро, самоуверено ухилен, пристягаше обито си.

— Ще ви помоля за извинение — каза този и плъзна шоджито настрана.

Без да се изправя, се примъкна на колене в стаята на Мусаши.

Собата, в лакирана кутия, колкото за шест панички, най-сетне бе донесена. Мусаши тъкмо се бе поизправил и протегнал клечките за хранене към ястието.

— Вижте ги, идват — възкликна тихо Йори, като леко се помести, за да не се блъсне търговецът в него.

Кумагоро седна с гръб към нозете на Йори, с кръстосани крака и опрени на коленете лакти. Намръщи се ядно и каза:

— Може да ядеш по-късно. Хич не опитвай да си скриеш страха, като ми седиш там и си подмяташ храната.

Макар да седеше усмихнат, Мусаши с нищо не показа, че го слуша. Разбърка собата с клечките си, за да отдели залепналите парченца, взе си една хапка и с доволно премляскване я глътна.

Вените по челото на Кумагоро почти изскочиха.

— Я да оставиш тая паница — нареди той сърдито.

— А кой сте вие? — попита кротко Мусаши, без да направи и движение, за да му се подчини.

— Не знаеш кой съм аз ли? Единствените хора в Бакурочо, дето не са ми чували името, са нехранимайковците и глухонемите.

— Аз самият нещо съм зле със слуха. Говорете по-високо и ми кажете кой сте и от къде сте.

— Аз съм Кумагоро от Чичибу, най-големият търговец на коне в Едо. Като ме видят да идвам, децата така се плашат, че не могат дори да заплачат.

— Ясно. Значи с коне се занимавате?

— И още как. Продавам на самураи. По-добре помни това, като говориш с мен.

— И за какво точно ще си говорим?

— Ти прати този дребосък да се оплаква, че сме вдигали шум. Къде, мислиш, се намираш? Това да не ти е странноприемница за даймио — чистичка, тиха и прочие? На нас търговците на коне шумът ни харесва.

— Досетих се за това.

— Тогава за какво се опитваше да ни развалиш веселието? Искам извинение.

— Извинение ли?

— Да — писмено. Можеш да го адресираш до Кумагоро и неговите приятели. Ако не получим такова нещо, изкарваме те навън и ще те понаучим.

— Интересно е това, което казвате.

— Ха!

— Искам да кажа — по интересен начин говорите.

— Я стига с тия глупости! Ще получим ли извинението или няма?

Кумагоро вече не викаше, а направо ревеше и потта по моравото му чело лъскаше на светлината на вечерното слънце. С вид, че е готов да избухне, той разголи косматите си гърди и изтегли изпод пояса си голям нож.

— Решавай! Ако не получим скоро отговора ти, загазваш!

Изпружи крака и вдигна ножа отвесно до лакираната кутия, с опрян в пода връх.

Като сдържаше смеха си, Мусаши каза:

— Е, сега как да отвърна аз на това?

Остави паничката си, протегна клечките за хранене, хвана някакво тъмно парченце от собата в кутията и го изхвърли през прозореца. Все така мълчаливо се протегна и хвана още едно такова парченце, после — още едно.

Очите на Кумагоро щяха да изскочат, дишането му замря.

— Голяма напаст, а? — отбеляза нехайно Мусаши. — Я, Йори, вземи добре да измиеш тия клечки.

Щом Йори излезе, Кумагоро тихомълком изчезна в стаята си и разказа на своите спътници за невероятното зрелище, на което току-що станал свидетел. След като отначало взе черните петънца в собата за мръсотия, разбра, че това са живи мухи, уловени така сръчно, че да не им остане време да избягат. След минути той и другарите му пренесоха малкото си празненство в един по-отдалечен край на сградата и се възцари тишина.

— Така е по-добре, а? — обърна се Мусаши към Йори.

Двамата се ухилиха един на друг.

Докато свършат с яденето, слънцето бе залязло и луната бледо грееше над покрива на работилницата на „лъскача на души“.

Мусаши стана и си оправи кимоното.

— Смятам да видя дали ще могат да се погрижат за сабята ми — каза.

Вдигна оръжието и се канеше да излезе, когато стопанката се появи по средата на притъмнялото стълбище и подвикна:

— Дойде писмо за вас.

Озадачен, че някой е узнал така бързо местонахождението му, Мусаши слезе, прие посланието и попита:

— Още ли е тук приносителят?

— Не — веднага си тръгна.

Отвън на писмото имаше само една дума: „Суке“, за която Мусаши реши, че означава „Кимура Сукекуро“. Щом разгъна листа, прочете:

Осведомих господаря Муненори, че съм Ви виждал тази сутрин. Видя ми се много радостен да чуе за Вас след толкова много време. Поръча ми да Ви пиша и да питам кога ще Ви бъде възможно да ни посетите.

Мусаши слезе до края на стълбата и отиде в стаята на ханджията, откъдето взе назаем мастило и четка. Като седна в един ъгъл, той написа на гърба на писмото:

С радост ще посетя господаря Муненори по всяко време, когато той пожелае да премери с мен силите си. Като воин не бих могъл да имам друг повод да се виждам с него.

Подписа се като „Масана“ — официално име, което рядко използваше.

— Йори — извика от долния край на стълбата, — ще искам да направиш нещо за мен.

— Да, господине.

— Искам да занесеш едно писмо на господаря Ягю Муненори.

— Да, господине.

Според стопанката всички знаели къде живее господарят Муненори, но тя въпреки това предложи да го упъти.

— Тръгваш по главната улица, докато стигнеш до пътя. Вървиш по него чак до Нихомбаши. После свиваш наляво и следваш реката до Кобикичо. Там е — не можеш го пропусна.

— Благодаря — отвърна Йори, който вече си беше обул сандалите. — Сигурен съм, че мога да го намеря.

Бе във възторг от възможността да излезе навън, особено след като целта му беше къщата на прочут даймио. Без да мисли кой час е, тръгна бързо напред, размахвайки ръце и с гордо вдигната глава.

Докато го гледаше как свива покрай ъгъла, Мусаши си помисли: „Малко по-самоуверен е, отколкото е добре за него.“

Лъскачът на души

— Добър вечер — подвикна Мусаши.

Нищо в дома на Дзушино Косуке не загатваше, че тук той упражнява занаят. Нямаше го преграденият с дървена решетка вход на повечето дюкяни, нито пък имаше изложени изделия. Мусаши стоеше в покрития коридор с пръстен под, който минаваше от лявата страна на къщата. Вдясно от него имаше едно издигнато крило, покрито с татами и отделено с преграда от стаята отзад.

Мъжът, заспал на татамито с облегнати на някаква дървена каса ръце, напомняше даоисткия мъдрец, когото Мусаши някога бе виждал на една картина. Дългото му, мършаво лице имаше възсив, землист цвят. Мусаши не успя да долови в него нищо от проницателността, която свързваше с майсторите на саби.

— Добър вечер — повтори той малко по-високо.

Щом гласът му разкъса унеса на Косуке, занаятчията вдигна глава много бавно, сякаш се събужда от вековен сън.

Като избърса слюнката от брадичката си и седна в леглото, той лениво попита:

— Мога ли да ви помогна?

Мусаши остана с впечатлението, че човек като този може да прави сабите, както и душите, само по-грапави, но въпреки това подаде своето оръжие и обясни за какво е дошъл.

— Дайте да видя.

Раменете на Косуке щръкнаха остро нагоре. Опрял лявата си ръка на коляното, той протегна дясната да вземе сабята, като едновременно наведе глава към нея.

„Странна птица, помисли си Мусаши. Едва дава да се разбере, че е видял човек, обаче на сабята учтиво й се кланя.“

Косуке взе в устата си парче хартия и спокойно изтегли острието от ножницата. Хвана го отвесно пред себе си и го огледа от върха до дръжката. Очите му придобиха светъл блясък, който напомни на Мусаши стъкления поглед на дървените статуи на Буда.

След като мушна бързо оръжието обратно в ножницата, Косуке вдигна въпросителен поглед към Мусаши.

— Елате, седнете — каза той и се отмести назад да направи място, предлагайки на Мусаши една възглавница.

Свали сандалите си и пристъпи в стаята.

— Сабята от много поколения ли е в семейството ви?

— О, не — отвърна Мусаши. — Нищо подобно — не е работена от прочут майстор.

— В битка ли сте я използвал или я носите за обичайните цели?

— Не съм я употребявал на бойното поле. В тази сабя няма нищо особено. Най-многото, което може да се каже е, че е по-добра от нищо.

— М-м — Като погледна Мусаши право в очите, Косуке попита: — Как ще искате да я лъсна?

— Как искам да я лъснете ли? Какво искате да кажете?

— Искате ли да я наточа, за да реже добре?

— Е, сабя е това. Колкото по-леко реже, толкова по-добре.

— Ами сигурно — съгласи се Косуке и примирено въздъхна.

— Какво не е наред? Не е ли работата на майстора да точи сабите, за да могат да режат както трябва?

Докато говореше, Мусаши с присвити очи любопитно разглеждаше лицето на Косуке.

Самопровъзгласилият се лъскач на души бутна оръжието към Мусаши и каза:

— Нищо не мога да направя за вас. Занесете я на някой друг.

Странно, наистина, помисли си Мусаши. Не успя да прикрие известното си раздразнение, но не каза нищо. Косуке, здраво стиснал устни, не се опита да обяснява.

Докато мълчаливо седяха, втренчени един в друг, някакъв съсед подаде глава през вратата.

— Имаш ли въдица, Косуке? Дошъл е приливът и рибата щъка. Ако ми дадеш въдица на заем, ще деля после улова с теб.

Косуке явно гледаше на мъжа като на още едно бреме, което не е длъжен да понася.

— Вземи на заем от някой друг — заяви дрезгаво той. — Аз не съм привърженик на убийствата и не държа в дома си оръдия за убиване.

Мъжът бързо си тръгна, оставяйки Косуке с по-мрачен и раздразнителен вид от всякога.

Друг някой навярно щеше да се обезсърчи и да си тръгне, но любопитството задържа Мусаши тук. Нещо в този човек го привличаше — не остроумие или мъдрост, а груба естествена сила като тази на стомна за саке от Карацу или на паничка за чай, правена от Нонко. Също както глинените съдове често имат някой недостатък, който напомня родството им с пръстта, на едно полуоплешивяло място на слепоочието си Косуке имаше някакво възпалено място, което бе покрил с мазило.

Като се опитваше да прикрие своя нарастващ интерес, Мусаши каза:

— Какво има, което ви спира да излъскате моята сабя? Да не е от такова лошо качество, че не можете добре да я изострите?

— Не, естествено. Вие сте притежателят. Вие, както и аз, съвсем добре знаете, че това е добра бидзенска сабя. Освен това на мен ми е ясно, че искате да я наточите с цел да посичате с нея хора.

— Има ли нещо нередно в това?

— Всички така казват — какво нередно имало в това, че искали да направя една сабя да сече по-добре? Ако сабята реже, доволни са.

— Обаче човек, който носи сабята си да я лъснат, естествено иска…

— Само една минута — вдигна ръка Косуке. — Ще ми трябва малко време да ви обясня. Първо бих искал от вас още веднъж да погледнете табелата пред моята работилница.

— Там пише „Лъскач на души“ — или поне така ми се струва. Има ли друг начин да се четат тези йероглифи?

— Не. Забележете, че няма и дума за лъскане на саби. Моята работа е да излъсквам душите на самураите, които идват тук, не оръжията им. Хората не разбират, обаче на това са ме учили, когато се обучавах как да лъскам саби.

— Ясно — заяви Мусаши, макар всъщност съвсем да не му беше.

— Тъй като опитвам да се придържам към съветите на моя учител, отказвам да лъскам сабите на самураи, които се наслаждават на това да убиват хора.

— Е, тук имате право. Но кажете ми, кой е бил този ваш учител?

— Пише го също на табелата. Учил съм в дома на Хонами, при самия Хонами Коецу.

Докато произнасяше името на учителя си, Косуке гордо вдигна рамене.

— Интересно е това. Аз по случайност се познавам с вашия учител и неговата превъзходна майка — Мийошу.

Мусаши продължи с разказ за това, как срещна двамата в полето при Рендаиджи и по-късно прекара няколко дни в дома им.

Удивен, Косуке за миг внимателно го огледа.

— Да не би вие по някаква случайност да сте човекът, който преди няколко години вдигна в Киото голям шум, разбивайки училището Йошиока при Ичиджоджи? Струва ми се, името му беше Миямото Мусаши.

— Това е моето име.

Лицето на Мусаши леко поруменя. Косуке се отмести малко назад и се поклони почтително с думите:

— Простете ми. Не биваше да ви поучавам така. Представа нямах, че говоря с прочутия Миямото Мусаши.

— Не мислете повече за това. Вашите думи ми бяха от голяма полза. Характерът на Коецу сега се проявява в уроците, които е давал на своите ученици.

— Както, сигурен съм, знаете, семейство Хонами е служило на шогуните Ашикага. От време на време ги викат също да лъскат сабите на Императора. Коецу винаги е казвал, че японските саби се правят не за да се убиват или раняват с тях хора, а за да бъде поддържана императорската власт и да се брани страната, да бъдат усмирявани демоните и злото да бъде прогонвано. Сабята наистина е душата на самурая; той я носи не за друго, а за да поддържа своето достойнство. Тя е постоянно напомняне за човека, който властва над други и при това се стреми да следва Пътя на живота. Съвсем естествено е майсторът, който лъска саби, да трябва също да се грижи за духа на бойците, които си служат с тях.

— Колко вярно! — съгласи се Мусаши.

— Коецу казваше, че да видиш добра сабя значи да видиш свещената светлина, духа на мира и спокойствието в страната. Той мразеше да се докосва до лоши саби. Дори само от близостта на някоя такава му прилошаваше.

— Разбирам. Да не би да казвате, че сте доловили в моята сабя нещо лошо?

— Не, ни най-малко. Просто се чувствах малко потиснат. Откакто дойдох в Едо, съм работил над доста оръжия, обаче никой от притежателите им изглежда не се и догаждаше за истинското значение на една сабя. Понякога се съмнявам дали имат души, които да бъдат лъскани. Грижа ги е само как да разрежат някого на части или да му разцепят главата — с все шлема. Толкова е почнало да ми дотяга. Ето защо преди няколко дни окачих нова табела. Обаче, струва ми се, и това изглежда остава без големи последствия.

— А нали и аз дойдох да моля за същото? Разбирам как се чувствате.

— Е, това е началото. С вас нещата може да излязат малко по-различни. Обаче честно казано, когато видях това ваше острие, бях поразен. Всички тези грапавини и петна — петна, останали от човешка плът. Помислих си, че сте просто още някой безразсъден ронин, горд от себе си заради това, че е извършил сума безсмислени убийства.

Мусаши наведе глава. Това бе гласът на Коецу, излизащ от устата на Косуке.

— Благодарен съм ви за този урок — каза той. — Нося сабя от момче, но никога всъщност не съм се замислял достатъчно за духа, който обитава в нея. В бъдеще внимателно ще помня това, което казахте.

Косуке доби извънредно облекчен вид.

— В такъв случай ще излъскам сабята ви. Или по-скоро трябва да кажа, че смятам за чест за едного от моя занаят, че може да излъска душата на самурай като вас.

Здрачът се бе сгъстил и лампите — запалени. Мусаши реши, че е време да си тръгва.

— Почакайте — каза Косуке. — Имате ли друга сабя, която да носите, докато работя над тази?

— Не — имам само една дълга сабя.

— В такъв случай, защо не си изберете някоя да я замести? Никоя от сабите, които имам сега тук, боя се, не е особено добра, но елате да погледнете.

Той заведе Мусаши в задната стая, където извади от един скрин няколко саби и ги подреди на татамито.

— Може да вземете една от тези.

Въпреки скромното заявление на майстора, всички оръжия бяха с отлично качество. Мусаши трудно успя да направи избор сред това зашеметяващо разнообразие, но накрая се спря на една и веднага се влюби в нея. Дори само като я държеше в ръцете си, усещаше всеотдайността на онзи, който я е направил. Щом изтегли острието от ножницата, впечатлението му се потвърди — това наистина бе блестящ образец на майсторство, навярно от времето на Йошино през четиринадесето столетие. Макар мъчен от съмнението, че това оръжие е прекалено изискано за него, веднъж поднесъл го към светлината, той усети в ръцете си нежелание да го пуснат.

— Може ли да взема тази? — попита.

Не успя да добави думите „на заем“.

— Имате око на познавач — отбеляза Косуке, докато прибираше останалите саби.

За първи път в своя живот Мусаши бе обзет от алчност. Знаеше, че е безполезно веднага да отваря дума да купи сабята — цената далеч щеше да надхвърля неговите възможности. Но не успя да се сдържи.

— Не вярвам да имате намерение да продавате тази сабя, нали? — запита той.

— Защо не?

— Колко ще поискате за нея?

— Ще ви я отстъпя за толкова, за колкото я купих.

— И колко беше това?

— Двайсет златни монети.

Почти невъобразима за Мусаши сума.

— По-добре да ви я върна — каза той колебливо.

— Защо? — попита с озадачен вид Косуке. — Ще ви я заема, за колкото време пожелаете. Хайде, вземете я.

— Не — от това ще се почувствам дори по-зле. Достатъчно е, че сега така много я искам. Ако известно време я нося, мъчение за мен ще е да се разделя с нея.

— Наистина толкова ли се привързахте към това оръжие? — Косуке погледна сабята, после Мусаши. — Добре тогава, ще ви я дам като невеста, така да се каже. Обаче очаквам в замяна достоен подарък.

Мусаши съвсем се стресна — нямаше нищо, което да предложи.

— От Коецу чувах, че изрязвате статуи. За мен ще бъде чест, ако ми направите един образ на Канон. Това ще бъде достатъчно като заплащане за сабята.

Последната Канон, изрязана от Мусаши, бе онази, която остави в Хотенгахара.

— Подръка нямам нищо — каза той. — През следващите няколко дни обаче мога да изрежа нещо за вас. Ще може ли тогава да взема сабята?

— Разбира се. Не исках да останете с впечатление, че очаквам това от вас начаса. Впрочем, вместо да стоите в онази странноприемница, защо не дойдете да гостувате у нас? Имаме една стая, която не използваме.

— Би било чудесно — отвърна Мусаши. — Ако се преместя утре, бих могъл веднага да почна работа върху статуята.

— Елате да погледнете — покани го Косуке, също доволен и развълнуван.

Мусаши го последва по външния коридор, в края на който имаше половин дузина стъпала. Вместена между първия и втория етаж, без да е разположена точно на нито един от двата, се намираше една стая с площ осем рогозки. През прозореца Мусаши забеляза росните листа на една праскова.

Косуке посочи някакъв покрит със стридени черупки покрив и каза:

— Това там е работилницата ми.

Сякаш повикана с някакъв таен знак, съпругата на майстора се появи със саке и няколко дребни, но вкусни неща за хапване. Щом двамата мъже седнаха, преградата между домакин и гост начаса се изгуби. Отпуснаха се, протегнаха напред крака и заговориха откровено, забравили задръжките, които правилата за държание обикновено налагат. Разговорът естествено се насочи към любимата им тема.

— Всички на думи признават важността на сабята — започна Косуке. — Всеки ще ви каже, че сабята е „душата на самурая“ и че едно от трите свещени съкровища на страната е сабята. Обаче начинът, по който хората всъщност се отнасят към сабите, е възмутителен. В това включвам самураите и монасите, също както и гражданите. По едно време се бях заел да обикалям светилища и стари домове, където на времето е имало цели сбирки от красиви саби и мога да ви кажа, че положението е отчайващо.

Бледите страни на Косуке сега бяха поруменели. Очите му горяха от възбуда и слюнката, която се събираше в ъгълчетата на устата му, току хвръкваше на струйка право в лицето на неговия събеседник.

— Почти за никоя от прочутите стари саби не се полагат подобаващите грижи. В светилището Сува в област Шинано има над триста саби. Това може да се нарече безценно наследство, но аз успях да преброя едва пет, които не бяха ръждясали. Светилището Омишима в Ийо е прочуто със своята сбирка — три хиляди саби от най-различни столетия. След като обаче прекарах там цял месец, открих само десет, които да са в добро състояние. Това е позорно! — Косуке си пое дъх и продължи: — Работата изглежда е там, че колкото по-стара и по-известна е една сабя, толкова по-склонен е притежателят да я съхранява на място, за което е убеден, че е сигурно. Тогава обаче никой не може да я вземе, за да се погрижи за нея и острието все повече ръждясва. Такива собственици са като родители, които така ревниво закрилят децата си, че израстват глупаци. В случая с децата поне през цялото време се раждат нови и е без значение, ако някои оглупеят. Обаче сабите…

Като млъкна, за да преглътне слюнката, той още повече вирна слабите си рамене и с блеснали очи обяви:

— Вече имаме всички добри саби, които някога ще бъдат изковани. През време на междуособиците майсторите на саби станаха немарливи — не, направо некадърни! Забравиха уменията си и оттогава сабите стават само по-лоши. Единственото, което може да се направи, е по-добре да се грижим за сабите от по-старо време. Днешните майстори може да се опитват да подражават на някогашните саби, но никога няма да направят нещо толкова добро. Вие не се ли ядосвате, като си помислите за това?

Внезапно се изправи и възкликна:

— Само погледнете! — Извади една страховито дълга сабя и я постави пред госта, за да я разгледа. — Това е превъзходно оръжие, обаче е покрито с най-лошия вид ръжда.

Сърцето на Мусаши за миг спря. Сабята без съмнение беше „Дългия прът“ на Сасаки Коджиро. Заля го цял порой от спомени.

Овладя чувствата си и спокойно каза:

— Наистина доста е дълга, а? Трябва голям самурай да борави с нея.

— Навярно — съгласи се Косуке. — Няма много саби като тази. — Като извади острието, той го обърна с тъпата част към Мусаши и му го подаде за дръжката. — Вижте — каза. — Зле е ръждясала — тук и тук, и тук. Но той и така я използва.

— Ясно.

— Това е рядко произведение, навярно изковано през времето на Камакура. Много работа ще трябва, но навярно ще мога да я оправя. По тези много стари саби ръждата е само на относително тънък слой. Ако острието беше ново, никога нямаше да успея да махна петната. По новите саби петната от ръжда са като злокачествени израстъци — прояждат право сърцето на метала.

Като обърна сабята с гърба на острието към Косуке, Мусаши каза:

— Кажете, собственикът на тази сабя лично ли я донесе?

— Не. Бях по работа при господаря Хосокава и един от старшите служители, Ивама Какубей, ме помоли да се отбия на връщане в дома му. Така и направих, а той ми даде сабята да се заема с нея. Каза, че принадлежала на някакъв негов гост.

— Дръжката и ножницата също са хубави — отбеляза Мусаши, все още вперил очи в оръжието.

— Това е бойна сабя. Досега мъжът я носил на гърба си, обаче искал да я препасва отстрани, затова ме помолиха да преправя ножницата. Трябва да е много едър човек. Или пък има много умела ръка.

Сакето започваше да се отразява на Косуке. Езикът му нещо взе да се вдървява. Мусаши заключи, че е време да се сбогува, което възможно най-непринудено и направи.

Беше много по-късно, отколкото бе предполагал. В околността не светеше вече нищо.

Влязъл веднъж в странноприемницата, той опипом тръгна нагоре по стълбата към втория етаж. Имаше разстлани две постели, но и двете бях празни. Отсъствието на Йори го разтревожи, понеже се опасяваше, че момчето се скита изгубено по улиците на големия непознат град.

Слезе обратно долу и сбута нощния пазач, за да го събуди.

— Той още ли не се е върнал? — попита човекът, който изглеждаше дори по-изненадан от Мусаши. — Мислех, че е с вас.

Като знаеше, че докато Йори се върне, само ще гледа в тавана без да заспи, Мусаши пак излезе в лаково черната нощ и с кръстосани ръце застана под стряхата.

Лисицата

— Това Кобикичо ли е?

Въпреки неколкократните уверения, Йори още продължаваше да се съмнява. Единствените светлини, които се виждаха по широкото празно пространство, бяха от набързо издигнати, малобройни и разпръснати бараки на дърводелци и зидари. Отвъд тях в далечината успяваше бегло да различи пенещите се в залива бели вълни.

Край реката имаше купчини камъни и греди, и макар Йори да знаеше, че по цял Едо постройките никнат с бясна бързина, стори му се невероятно господарят Ягю да построи жилището си на място като това.

„Сега накъде?“, помисли си отчаян, като седна на някакви дъски. Нозете му бяха уморени и пареха. За да ги охлади, пошава с пръсти в росната трева. Скоро умората отмина и потта изсъхна, но настроението му въобще не се оправи.

— За всичко е виновна онази старица там в хана — промърмори си. — Не знаеше какво приказва.

С лекота вече бе забравил колко време сам прекара в зяпане из квартала с театрите в Сакаичо.

Часът бе късен и наоколо нямаше никой, когото да помоли да го упъти. Ала възможността да прекара нощта в тази непозната околност предизвика у него безпокойство. Преди да съмне, трябваше да изпълни заръката и да се върне в странноприемницата, дори това да значи да събуди някой от работниците.

Щом стигна до най-близката барака, където се виждаше светлина, видя някаква жена с вързана като шал около главата стиска тръстика.

— Добър вечер, леличко — поздрави момчето невинно.

Жената го сбърка с помощника в близката пивница, изгледа го ядосана и изсумтя:

— Ти ли, а? Нали ти хвърли камък по мен и после избяга, калпазанин такъв?

— Не съм бил аз — възрази Йори. — Никога не съм ви виждал по-рано.

Жената колебливо се приближи към него, после избухна в смях.

— Не — каза, — не си бил ти. Какво прави хубаво момченце като тебе тук по това време?

— Пратиха ме да свърша една работа, обаче не мога да намеря къщата, която търся.

— Чия къща е?

— На господаря на Таджима, Ягю.

— Ти шегуваш ли се? — засмя се тя. — Господарят Ягю е даймио и учител на шогуна. Да не мислиш, че ще отвори портата си точно за теб? — Тя отново се засмя. — Ти познаваш навярно някой от прислугата?

— Нося едно писмо.

— За кого?

— За един самурай на име Кимура Сукекуро.

— Трябва да е някой от служителите му. Обаче толкова си смешен — говориш за господаря Ягю, все едно лично го познаваш.

— Искам само да предам това писмо. Ако знаете къде е къщата, кажете ми.

— От другата страна на рова е. Щом минеш по онзи там мост, си право пред дома на господаря Кии. Следващата къща е на господаря Кьогоку, после — на господаря Като, след нея — на господаря на Суо, Мицудайра. — С вдигнати пръсти жената броеше солидните сгради на отсрещния бряг. — Сигурна съм, че следващата трябва да е онази, дето търсиш.

— Ако пресека рова, още ли ще съм в Кобикичо?

— Естествено.

— Ама съм глупав…

— Хайде сега, не се приказва така. Хм-м, такова хубаво момче ми се виждаш. Ще дойда с теб и ще ти покажа дома на господаря Ягю.

Тя тръгна пред него. На Йори жената доста му заприлича на призрак.

Бяха по средата на моста, когато някакъв мъж, който вървеше срещу тях, се отърка в ръкава й и подсвирна. Лъхаше силно на саке. Преди Йори да разбере какво става, жената се извърна и тръгна към пияния.

— Аз ви познавам — изчурулика тя. — Недейте ме подминава просто така.

Улови мъжа за ръкава и тръгна към едно място, откъдето можеха да слязат под моста.

— Пуснете ме — настоя онзи.

— Не ти ли се иска да дойдеш с мен?

— Без пари съм.

— О, не ме е грижа — Прилепила се към мъжа като пиявица, тя погледна назад към стреснатото лице на Йори и добави: — Ти сега тичай. Имам работа с този господин.

Йори изненадан гледаше как двамата се дърпат взаимно напред-назад. След няколко минути жената изглежда взе надмощие и те се изгубиха под моста. Все така озадачено, момчето отиде до перилото и погледна надолу към тревясалия бряг.

Жената вдигна поглед, извика:

— Тъпак! — и хвана един камък.

Като преглътна тежко, Йори избегна с приклякване удара и се понесе към долния край на моста. През всичките години в голата равнина Хотенгахара не бе виждал нищо по-плашещо от ядосаното бяло лице на тази жена в тъмното.

От другата страна на реката се озова пред някакъв склад. До него имаше ограда, после още един склад, нова ограда и така до края на улицата.

— Това трябва да е — каза си, щом стигна до петата постройка.

На чистата, измазана в бяло стена имаше герб във формата на двуостра женска шапка. Това, както Йори знаеше от думите на една разпространена песен, бе семейният герб на Ягю.

— Кой е там? — поиска да научи някакъв глас иззад портата.

Толкова високо, колкото му стигаше дързостта, Йори обяви:

— Ученик съм на Миямото Мусаши. Нося писмо.

Пазачът каза няколко думи, които момчето не можа да схване. В портата имаше вратичка, през която, без да бъдат отваряни големите крила, можеха да влизат и излизат хора. След няколко мига тя бавно се открехна и мъжът подозрително попита:

— Какво правиш тук по това време?

Йори вирна писмото в лицето на пазача.

— Моля ви, предайте това заради мен. Ако има отговор, аз ще го взема.

— Хм-м — замисли се човекът, като взимаше писмото. — Това е за Кимура Сукекуро, нали така?

— Да, господине.

— Той не е тук.

— Къде е?

— В къщата в Хигакубо.

— А? Всички ми казваха, че къщата на господаря Ягю е в Кобикичо.

— Така казват хората, обаче тук има само складове — ориз, дървесина и разни други неща.

— И господарят Ягю не живее тук ли?

— Точно така.

— Колко път има до това другото място — Хигакубо?

— Доста далеч е.

— Къде точно?

— На хълмовете извън града, в село Адзабу.

— Никога не съм го чувал — въздъхна разочарован Йори, но чувството за отговорност му попречи да се откаже. — Ще можете ли да ми начертаете карта, господине?

— Не ставай глупав. Дори да знаеш пътя, ще ти трябва цяла нощ, за да стигнеш дотам.

— За мен е без значение.

— В Адзабу има много лисици. Нали не искаш някоя лисица да те омагьоса?

— Не.

— Добре ли познаваш Сукекуро?

— Моят учител го познава.

— Виж какво ще ти кажа. Бездруго е толкова късно — защо не поспиш малко в хамбара ей там и да тръгнеш сутринта?

— Къде съм? — възкликна Йори, като потърка очи.

Скочи на крака и изтича навън. От следобедното слънце му се зави свят. Примижал срещу ярките му лъчи, отиде до портата, където пазачът ядеше обяда си.

— Значи събуди се накрая?

— Да, господине. Ще можете ли сега да ми начертаете карта?

— Ти ли си се разбързал, поспаланко? Я вземи първо да хапнеш нещо. Има достатъчно и за двама ни.

Докато момчето дъвчеше и преглъщаше, пазачът нахвърли грубо една карта и му обясни как се стига до Хигакубо. Двамата се наядоха едновременно и Йори, въодушевен от важността на поръчението си, се понесе в бяг напред, без и да помисли, че Мусаши може да се тревожи от отсъствието му в хана.

Бързо мина през оживените улици, докато стигна в близост до крепостта Едо, където помежду кръстосаните, пълни с вода ровове се издигаха домовете на големите даймио. Огледа се и в същото време забави крачка. Водата бе задръстена от товарни лодки. Каменните зидове на самата крепост бяха наполовина покрити с дървено скеле, което отдалеч напомняше бамбуковите решетки, върху които отглеждат виещи се цветя.

Отново се забави на едно широко и равно място, наречено Хибия, където скърцането на длетата и чукането на брадвите се сливаше в разногласен химн в чест на могъществото на шогуната.

Йори спря. Остана като омагьосан от вида на строежа — работниците, които теглеха големи камъни; дърводелците с техните рендета и триони и самураите, гордите самураи, които важно надзираваха всичко това. Как му се искаше да порасне и да стане като тях!

От гърлата на мъжете, които носеха камъните, се понесе сладострастна песен:

Ще берем цветята

в полята на Мусаши —

— тинтява и камбанки,

диви цветове, пръснати

в смес и безпорядък.

А красивото момиче

— цветето, което

не ще можеш да откъснеш,

влажно от росата

— от него само твоят

ръкав ще се намокри,

като от капещи сълзи.

Момчето стоеше на място, пленено от песента. Преди да се е осъзнало, водата в каналите вече се червенееше и до ушите му стигна вечерният грак на враните.

— Ох, не — слънцето почти залязва — скара се той на себе си.

Завтече се напред и известно време се носеше с пълна скорост, без да обръща внимание на нищо друго освен на картата, която му нарисува пазачът. Преди да усети, вече качваше пътеката нагоре по хълма Адзабу, така гъсто обрасла от двете страни с дървета, че наоколо бе тъмно като в полунощ. Веднъж стигнал догоре обаче, видя, че макар и ниско над хоризонта, слънцето още е на небето.

На самия хълм почти нямаше къщи, тъй като Адзабу се състоеше просто от няколко ниви и селски жилища, пръснати в долината под него. Застанал сред полето от трева и прастари дървета, заслушан в бълбукането на потока надолу по склона, Йори усети как умората му отстъпва пред непривична свежест. Смътно съзнаваше, че мястото, на което се намира, е историческо, макар да не знаеше заради какво. Всъщност, това бе тъкмо мястото, откъдето произлезли големите военни родове на миналото — и Тайра, и Минамото.

Дочу гръмките удари на барабан, от онези, каквито често използват на шинтоистките празници. Сред гората надолу по хълма се виждаха дебелите кръстосани греди по билото на покрива на някакво светилище. Йори почти се досети, че това е Великото светилище в Иигура, за което е чел — прочутата постройка, посветена на слънчевата богиня от Исе.

Светилището далеч се различаваше от огромната крепост, която видя преди малко, че дори и от внушителните порти на домовете на даймио. В простотата си почти не се открояваше сред селските къщи наоколо и на Йори му се видя чудновато, че хората говорят с по-голяма почит за семейство Токугава, отколкото за най-святото от божествата. „Значи ли това, че Токугава са по-велики от богинята на слънцето?, зачуди се той. Ще трябва, като се върна, да питам Мусаши.“

Извади картата си и се вдълбочи в нея, огледа се и пак заби поглед надолу. Още нямаше и следа от дома на Ягю.

Вечерната мъгла, която се плъзгаше над земята, създаде някакво странно впечатление. Бе забелязвал нещо подобно и по-рано, когато в стая със затворено шоджи светлината на залязващото слънце пада върху оризовата хартия и докато вън се смрачава, вътре става сякаш по-светло. Естествено, това е просто зрителна измама по здрач, но сега Йори я усети така силно, че се наложи да потрие очи, като че за да прогони главозамайването си. Знаеше, че не сънува и подозрително се огледа наоколо.

— Ах, копеле крадливо — извика, като се хвърли напред и рязко изтегли сабята си.

Със същото движение я заби в кичур висока трева пред себе си.

Една лисица с болезнен вик изскочи от скривалището си и се понесе встрани. По опашката й лъскаше кръв от порязаното място в задницата.

— Дяволско изчадие!

Йори се спусна в решително преследване и макар лисицата да бе бърза, той също се показа такъв. Щом куцащото животно се препъна, той се метна отгоре му, уверен в победата си. Лисицата обаче ловко се изплъзваше и колкото и бързо момчето да нанасяше ударите, тя всеки път успяваше да ги избегне.

Още като пеленаче Йори бе слушал безброй приказки, които без сянка на съмнение доказваха, че лисиците имат способността да омагьосват хора и да вселяват в тях духа си. Обичаше повечето останали животни, дори дивите свине и шумните язовци, но лисици мразеше. Също и се боеше от тях. Реши, че случайната среща сред тревата с това лукаво животно може да значи само едно — вината, че се е загубил, е на лисицата. Убеден бе, че това коварно и подло създание от снощи го е следило и само преди мигове е хвърлило върху му своето зловредно заклинание. Ако не го посече сега, то със сигурност пак ще го омагьоса. Йори бе готов да преследва своята жертва до края на света, но лисицата подскочи по ръба на една урва и се изгуби в гъсталака.

По цветовете на кучешката коприва и традесканцията лъщеше роса. Изтощен и с пресъхнало гърло, Йори се отпусна на земята и облиза влагата от едно ментово листо. Раменете му тежко се повдигаха. Най-сетне си пое дъх и от челото му обилно потече пот. Сърцето му лудо биеше.

— Къде се дяна? — зачуди се с остър и едновременно сподавен глас.

Ако лисицата наистина е изчезнала, толкова по-добре, обаче Йори не знаеше на какво да вярва. Тъй като рани животното, струваше му се, че то със сигурност по един или друг начин ще си отмъсти. Примирил се с това, той остана да седи неподвижно и зачака.

Тъкмо когато започваше да се успокоява, до ушите му достигна някакъв зловещ шум. Отвори широко очи и се огледа.

— Това е лисицата, сигурен съм — каза си и веднага се приготви да се зашити против магията.

Стана бързо и навлажни веждите си със слюнка — хитрост, която, смяташе се, противодейства на лисичето коварство.

Недалеч от него от вечерната мъгла изплува жена с полузакрито с прозирна коприна лице. Бе яхнала странично един кон. Юздите висяха леко преметнати отпред на седлото. Самото то бе направено от лакирано дърво, обложено със седеф.

„Превърнала се е на жена“, помисли си Йори. Дори с усилие на въображението не можеше да приеме това забулено видение, което свири на флейта и тъмно се очертава в редките лъчи на вечерното слънце, за създание от този свят.

Приклекнал като жаба в тревата, Йори чу някакъв отвъден глас да вика:

— Оцу!

Сигурен беше, че идва от някоя от другарките на лисицата.

Ездачката почти бе стигнала до мястото, където пътят се отклоняваше на юг и горната част на тялото й светеше в червеникав блясък. Слънцето потъваше обрамчено от облаци зад хълмовете на Шибуя.

Ако я убие, ще може да я разобличи като лисица. Йори стисна по-здраво сабята и се изпъна, мислейки си: „Хубаво, не знае, че се крия тук.“ Като всички, на които е известна истината за лисиците, Йори подозираше, че духът на животното ще да е разположен няколко педи по-назад от привидното му човешко превъплъщение. Преглътна тежко в очакване сянката да продължи и да свърне на юг.

Щом обаче конят стигна до завоя, жената спря да свири, сложи флейтата си в един платнен калъф и я мушна в своето оби. Вдигна булото и с търсещ поглед се огледа наоколо.

— Оцу! — извика пак гласът.

Радостна усмивка се появи на лицето й и тя отвърна:

— Тук съм, Хього. Тук горе.

Йори видя по пътя от долината да се качва някакъв самурай.

— О, не! — пое си той дъх, забелязвайки, че мъжът ходи с леко накуцване.

Няма съмнение — ето това е лисицата, която рани! Преобразила се е не на красива изкусителка, а на хубав самурай. Видението хвърли Йори в ужас. Той потрепери силно и се подмокри.

След като размени няколко думи с жената, самураят улови коня за юздечката и го поведе право покрай мястото, където се криеше Йори.

„Сега е времето“, реши момчето, но тялото не пожела да му се подчини.

Самураят забеляза лекото раздвижване и се озърна, при което неговият поглед падна право върху вкамененото лице на Йори. Блясъкът в очите му изглеждаше по-ярък от ръба на залязващото слънце. Йори се просна по очи и зарови лице в тревата. Никога през всичките свои четиринадесет години не бе изпитвал такъв ужас.

Хього, който не видя в момчето нищо застрашително, продължи нататък. Склонът беше стръмен и за да придържа коня, трябваше да се приведе назад. Погледна Оцу през рамо и внимателно попита:

— Защо се забавихте толкова? Много дълго време ви нямаше, за да сте яздили само до светилището и обратно. Чичо се притесни и прати да ви потърся.

Без да отвърне нищо, Оцу скочи от коня на земята.

Хього спря.

— Защо слизате? Нещо не е наред ли?

— Не, обаче не подобава на жена да язди, докато мъжът върви пеш. Хайде и двамата да вървим. Можем да водим коня заедно.

Тя застана от другата страна на животното. Спуснаха се в притъмняващата долина и минаха покрай една табела с надпис: „Монашеска школа Сендаен на дзен-ордена Содо“. Небето се изпълваше със звезди и в далечината се дочуваше река Шибуя, която делеше долината на Северна Хигакубо и Южна Хигакубо. Тъй като основаното от монаха Ринацу училище бе разположено на северния склон, тамошните свещеници понякога биваха наричани „северните люде“. „Южни люде“ пък бяха мъжете, изучаващи саблен бой при Ягю Муненори, чийто дом бе точно от другата страна на реката.

Като любимец на Ягю Секишусай между неговите синове и внуци, Ягю Хього се радваше на особено положение между „южните люде“. Заслужил бе слава и самостоятелно. На двадесет години прочутият военачалник Като Кийомаса го повика да получи длъжност в крепостта Кимамото в областта Хиго, с възнаграждение от хиляда и петстотин крини ориз. За толкова млад човек това бе нечувано, но след битката при Секигахара Хього почна да се чувства обременен от своето положение заради опасността да бъде принуден да вземе страна в спора между рода Токугава и Осака. Преди три години, като използва за предлог болестта на дядо си, той бе временно освободен от Кимамото и се върна в Ямато. После, казвайки, че има нужда от още обучение, известно време пътува по страната.

Двамата с Оцу попаднаха един на друг случайно предишната година, когато Хього гостуваше при чичо си. В течение на повече от три години преди това Оцу бе водила несигурно съществуване, без така и да успее да избяга от Матахачи, който навсякъде я мъкнеше със себе си и без колебание уверяваше своите възможни работодатели, че му е съпруга. Стига да имаше желание да почне работа като чирак при някой дърводелец, мазач или каменоделец, би могъл да си намери място още в деня, когато пристигнаха в Едо, но Матахачи предпочиташе да си въобразява, че двамата могат заедно да захванат нещо по-леко — тя например да стане домашна прислужница, а той — чиновник или счетоводител.

Като не намери желаещи да се възползват от неговите услуги, двамата успяваха да се препитават, вършейки какво ли не. С течение на месеците Оцу, с надеждата да успокои бдителността на своя мъчител, му се покоряваше във всичко с изключение на това да му отдаде тялото си.

После, докато един ден се движеха по улицата, попаднаха на шествие на някакъв даймио. Заедно с всички останали се дръпнаха настрана от пътя и заеха подобаващо почтителна поза.

Паланкините и покритите с лак сандъци носеха герба на Ягю. Оцу вдигна поглед, колкото да види това и сърцето й се изпълни със спомени за Секишусай и щастливите дни в крепостта Коягю. Защо само не може да се върне сега в тази мирна земя на Ямато! С Матахачи до себе си можеше само с празен поглед да се взира в отминаващите хора и коне.

— Оцу, не сте ли това вие?

Коничната плетена шапка бе заслонила лицето на самурая, но щом той се приближи, Оцу видя, че е Кимура Сукекуро — човек, за когото си спомняше с привързаност и уважение. Даже да беше самият Буда, обграден с чудодейната светлина на безграничното милосърдие, тя не би могла да остане толкова стресната и благодарна. Измъкна се покрай Матахачи и бързо тръгна към Сукекуро, който начаса предложи да я отведе със себе си у дома.

Щом Матахачи отвори уста да се възпротиви, Сукекуро с нетърпящ възражение глас заяви:

— Ако имате нещо за казване, елате в Хигакубо и го кажете там.

Безсилен пред именития дом Ягю, Матахачи задържа езика си зад зъбите и в ядно разочарование прехапа долната си устна, докато гледаше как неговото скъпоценно съкровище го напуска.

Спешно писмо

На тридесет и осем години Ягю Муненори бе смятан за най-добрия от всички майстори на сабята. Това не пречеше на баща му постоянно да се тревожи за своя пети син. „Само да можеше да потисне тази своя опърничавост“, казваше си той често. Или пък се питаше: „Може ли някой толкова своенравен да успее да се задържи на високо положение?“

Минали бяха четиринадесет години, откакто Токугава Иеясу нареди на Секишусай да осигури учител на Хидетада. Бе пращал поред останалите си синове, внуци и племенници. Муненори не беше нито особено блестящ, нито юначно мъжествен, но беше дарен със здрав разум и не бе от онези, които да се реят в облаците. Не притежаваше нито грамадното телосложение на баща си, нито голямата дарба на Хього, но на него можеше да се разчита и най-важното — схващаше основното начало на школата Ягю, а именно — че същината на Изкуството на войната е то да бъде прилагано в управлението.

Секишусай не бе разбрал погрешно желанието на Иеясу — всепобеждаващият пълководец нямаше нужда от някой майстор на сабята, който да обучава наследника му само на прости умения в боя. Няколко години преди Секигахара самият Иеясу се беше обучавал при един майстор на име Окуяма, с цел, както самият често напомняше, „да придобие поглед, с който да може да надзирава страната“.

Все пак сега Хидетада бе шогун и не би могло шогунският учител да е човек, загубил в действителен двубой. От самурай с поста на Муненори се очакваше да надвива всички възможни противници и нагледно да показва, че майсторството на школата Ягю няма равно на себе си. Муненори чувстваше, че други хора постоянно го държат под око и го изпитват. Макар мнозина да биха го сметнали за щастлив, че е бил избран на тази почетна длъжност, той самият често завиждаше на Хього и му се искаше да би могъл да живее по същия начин като своя племенник.

Сега Хього тъкмо вървеше по външния коридор, който водеше към стаята на чичо му. Домът, макар голям и съставен от пръснати постройки, не беше нито внушителен на вид, нито разточително обзаведен. Вместо да наеме майстори от Киото, които да му издигнат модно и изтънчено жилище, Муненори нарочно повери работата на местни дюлгери, свикнали с тежкия, спартански воински стил на Камакура. Макар дърветата да бяха относително редки и хълмовете — не особено високи, Муненори се бе спрял на здрав селски градеж подобен на стария Главен дом в Коягю.

— Чичо — извика Хього тихо и благовъзпитано, коленичейки на терасата пред стаята на Муненори.

— Ти ли си, Хього? — попита Муненори, без да отмества поглед от градината.

— Може ли да вляза?

След като получи позволение, Хього на колене се примъкна през прага на стаята. Със своя дядо, който бе склонен да го глези, се бе държал доста свободно, но добре знаеше, че не може да прави така и с чичо си. Макар и не прекомерно строг, Муненори определено държеше на правилата за поведение. Сега, както винаги, той седеше в строго тържествена поза. Понякога Хього го съжаляваше.

— Оцу? — попита Муненори, сякаш идването на Хього му е напомнило за нея.

— Вече е тук. Беше яздила само до светилището Хикава, както често прави. На връщане оставила коня да върви свободно и се отклонила за малко.

— Ти ходи да я търсиш ли?

— Да, господине.

За миг Муненори млъкна. Светлината на лампата подчертаваше профила му със здраво стиснатите устни.

— Тревожи ме това една млада жена неопределено дълго време да живее тук. Човек никога не знае какво може да се случи. Казах на Сукекуро при първа възможност да й намекне да се премести другаде.

С леко натъжен глас Хього отвърна:

— Казаха ми, че нямало къде да отиде.

Промяната в отношението на чичо му го изненада, понеже когато Сукекуро доведе Оцу при тях и я представи като жена, която добре е служила на Секишусай, Муненори сърдечно я приветства и каза, че е свободна да остане, колкото пожелае.

— Не ви ли е жал за нея? — попита Хього.

— Да, обаче това, което можем да направим за хората, си има граници.

— Смятах, че вие самият се отнасяте добре към нея.

— Това няма нищо общо. Когато една млада жена дойде да живее в къща, пълна с млади мъже, хората са склонни да бъбрят. А е трудно и за мъжете. Някой от тях може да направи нещо необмислено.

Този път Хього млъкна, но не понеже прие забележките на чичо си лично. Беше на тридесет и също като останалите млади самураи — неженен, но бе убеден, че чувствата му към Оцу са твърде чисти, за да предизвикат съмнение относно намеренията му. Досега внимателно се опитваше да успокои тревогите на своя чичо, като от една страна не криеше своята привързаност към нея, докато от друга през цялото време нито веднъж с нищо не даде да се разбере, че това чувство отива по-далеч от едно приятелство.

Хього почувства, че трудността може би идва по-скоро от чичо му. Съпругата на Муненори произхождаше от многоуважавано и високопоставено семейство, от онези, чиито дъщери биваха предавани на своите бъдещи съпрузи в деня на сватбата в закрити със завеси паланкини, за да не би случайно някой външен човек да ги види. Стаите й, заедно с тези на останалите жени, бяха старателно отделени от по-общодостъпните части на къщата, тъй че никой всъщност не знаеше дали между учителя и неговата съпруга цари разбирателство. Не бе трудно да си представи човек, че господарката на дома може би не гледа с добро око на красиви и свободни млади жени, които обитават в такава близост с нейния съпруг.

Хього наруши мълчанието с думите:

— Оставете това на Сукекуро и на мен. Ще намерим някакво решение, което да не бъде много тежко за Оцу.

Муненори кимна и каза:

— Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Точно в това време Сукекуро влезе в преддверието и като сложи на татамито една кутия за писма, коленичи и се поклони.

— Ваше височество — обади се той почтително.

Муненори обърна поглед към преддверието и попита:

— Какво има?

Сукекуро се примъкна на колене напред.

— Току-що на бърз кон пристигна вестоносец от Коягю.

— На бърз кон ли? — попита веднага, но без изненада Муненори.

Хього пое кутията от Сукекуро и я подаде на чичо си. Той отвори писмото, което бе от Шода Кидзаемон. Написано набързо, но гласеше:

Старият господар получи нов пристъп, по-лош от всички предишни. Боим се, че може да не издържи още дълго. Той упорито настоява, че болестта му не е достатъчна причина да изоставите Вашите задължения, обаче, след като обсъдихме този въпрос помежду си, ние служителите решихме да Ви пишем и да Ви осведомим за положението.

— Състоянието му е много опасно — каза Муненори.

Хього се възхити на способността на своя чичо да запази спокойствие. Подозираше, че Муненори точно знае какво трябва да се направи и вече е взел необходимите решения.

След няколко минути мълчание Муненори попита:

— Хього, ти ще отидеш ли в Коягю вместо мене?

— Разбира се, господине.

— Искам от теб да увериш баща ми, че в Едо няма за какво да се тревожи. И искам лично да поемеш грижите за него.

— Да, господине.

— Предполагам, всичко сега зависи от боговете и Буда. Най-многото, което можеш да направиш, е да побързаш да стигнеш там, преди да е станало твърде късно.

— Тръгвам тази вечер.

От стаята на господаря Муненори Хього незабавно отиде в своята. За късото време, нужно му да извади малкото неща, които щяха да му трябват, лошата вест стигна до всеки ъгъл на дома.

Оцу тихо влезе в стаята на Хього, облечена, за негова изненада, като за път. Очите й бяха влажни.

— Моля ви, вземете ме с вас — настоя тя. — Никога не бих могла да се отплатя на господаря Секишусай за това, че ме прие в дома си, но бих искала да съм край него и да видя дали ще помогна с нещо. Надявам се да не ми откажете.

На Хього му се стори възможно неговият чичо наистина да й откаже, но той самият нямаше сърце да направи това. Може тази възможност, да я отведе от къщата в Едо, да е добър случай.

— Добре — съгласи се, — но ще трябва да пътуваме бързо.

— Обещавам да не ви бавя.

Тя изсуши сълзите си и му помогна да свърши със събирането на багажа. После отиде да поднесе своите почитания на господаря Муненори.

— О, вие ще придружите Хього ли? — попита той, леко изненадан. — Това е много мило от ваша страна. Сигурен съм, че моят баща ще се зарадва да ви види.

Настоя да й даде достатъчно пари за път и като подарък на сбогуване — ново кимоно. Макар убеден, че така е най-добре, нейното заминаване го натъжи.

Оцу с поклон излезе от стаята.

— Грижете се добре за себе си — заръча й искрено Муненори, докато тя излизаше от преддверието.

Служителите и прислугата се подредиха покрай пътеката до портата, за да ги изпратят. След едно просто „Сбогом!“ от страна на Хього вече бяха на път.

Оцу бе подвила кимоното под обито си, тъй че ръбът стигаше само на пет-шест пръста под коленете й. На главата си носеше лакирана широкопола пътна шапка и в дясната си ръка държеше тояжка за подпиране. Стига раменете й да бяха отрупани с цветя, щеше досущ да прилича на Цветното момиче, което така често рисуват по дървените щампи.

Тъй като Хього бе решил да наемат превоз по спирките покрай пътя, целта тази вечер бе пълния със странноприемници град Сангеня, южно от Шибуя. Оттам намерението му бе да продължат по главния път Ояма до река Тама, да я прекосят със сал и по Токайдо да стигнат до Киото.

В нощната мъгла лакираната шапка на Оцу не след дълго се покри с лъскава влага. След като минаха през някаква тревясала речна долина, стигнаха един доста широк път, който от времето на Камакура бе сред най-важните в околността на Киото. Нощем пътят бе самотен и пуст, с гъсто израсли от двете му страни дървета.

— Мрачно е, а? — обади се усмихнат Хього, като отново забави широките си поначало крачки, за да остави Оцу да го настигне. — Това е склонът Доген. Тук наоколо някога е имало разбойници — добави.

— Разбойници ли?

В гласа й имаше тревога, точно колкото да го накара да се засмее.

— Било е обаче отдавна. За един мъж на име Доген Таро, родственик на метежника Вада Йошимори, се говори, че бил главатар на шайка крадци, които живеели в пещерите наоколо.

— Хайде да не говорим за такива неща.

Смехът на Хього отекна в тъмното и звукът му накара самия него да се почувства виновен за лекомисленото си държание. Не можеше обаче да се сдържи да не се шегува. Макар тъжен, с удоволствие очакваше следващите няколко дни да бъде заедно с Оцу.

— О! — извика момичето и отстъпи една-две крачки назад.

— Какво има?

Хього без да мисли я прегърна през рамото.

— Там има някой.

— Къде?

— Едно дете седи там край пътя, говори си нещо само и плаче. Бедното!

Щом се приближи достатъчно, Хього разпозна момчето, което по-рано тази вечер видя да се крие в тревата при Адзабу.

Йори с шумно поемане на дъх скочи на крака. В следващия миг изруга и насочи сабята си срещу Хього.

— Лисица! — извика. — Лисица, това си ти!

Оцу спря да диша и задуши един писък. Лицето на Йори имаше див, почти демоничен вид, сякаш е бил обладан от зъл дух. Дори Хього предпазливо се дръпна назад.

— Лисици! — извика пак момчето. — Ще видите вие!

Гласът му бе станал хрипкав като на старица. Хього озадачен се взираше в него, обаче внимаваше да стои настрана от острието на сабята.

— Сега какво?! — кресна Йори и с едни замах отряза върха на някакъв нисък храст немного встрани от Хього. После се свлече на земята, изтощен от напрежението. — Как ти се вида това, лисицо? — попита задъхан.

Хього се обърна към Оцу и усмихнат каза:

— Бедничкият. Явно в него се е вселил духът на някоя лисица.

— Може да сте прав. Очите му са много свирепи.

— Също като на лисугер.

— Няма ли с какво да му помогнем?

— Ами, казват, че нито за лудостта, нито за глупостта има лек, но подозирам, че за неговата болест има.

Той отиде до Йори и строго го изгледа.

Момчето бързо вдигна поглед и веднага сграбчи пак сабята си.

— Още си тук, а? — викна.

Преди обаче да успее да стане на крака, слухът му бе пронизан от яростен рев, излизащ право от стомаха на Хього.

— Я-у-у-у!

Йори си изгуби ума от страх. Хього го хвана през кръста и като го държеше водоравно, тръгна обратно по хълма към моста. Обърна момчето с главата надолу, улови го за глезените и го провеси през перилата.

— Помощ! Мамо! Помощ, помощ! Сенсей! Спасете ме!

Писъците постепенно преминаха в хленч.

Оцу побърза да се притече на помощ.

— Стига с това, Хього. Пуснете го. Не бива да сте толкова жесток.

— Това ми се струва достатъчно — заяви Хього и внимателно върна момчето върху моста.

Йори бе в ужасно състояние, кашляше и се давеше и бе убеден, че няма жив човек, който може да му помогне. Оцу отиде до него и нежно обгърна с ръка хлътналите му рамене.

— Къде живееш, детенце? — попита тя тихо.

Между риданията Йори със заекване отговори:

— Ет-т-о н-на-т-т-там — и посочи.

— Какво ще рече „натам“?

— Ба-ба-бакурочо.

— Я, че това е на цели часове път. Как стигна чак дотук?

— Дойдох да свърша една работа. Загубих се.

— И кога стана това?

— Тръгнах от Бакурочо вчера.

— И се скиташ цял ден и цяла нощ?

Йори поклати леко глава, но не каза нищо.

— Че това е ужасно! — възкликна Оцу. — Кажи ми, къде си искал да отидеш?

Сега малко по-спокойно, момчето на мига отвърна, сякаш е очаквало въпроса:

— В дома на господаря на Таджима, Ягю Муненори.

След като опипа под своето оби, той стисна измачканото писмо и гордо го размаха пред лицето си. Приближи го до очите си и заяви:

— За Кимура Сукекуро е. Трябва да го предам и да изчакам за отговор.

Оцу видя, че Йори смята своето поръчение за много важно и е готов с живота си да брани писмото, което носи. Момчето от своя страна бе решено на никого да не показва писмото, преди да е стигнало местоназначението. Никой от двамата така и не схвана иронията на сегашното положение — една пропусната възможност, събитие, по-рядко от срещата през двата бряга на Небесната река на Пастирчето и Девойката с вретеното.

Оцу се обърна към Хього и каза:

— Той явно носи писмо за Сукекуро.

— Отклонил се е в неправилната посока, а? За щастие не е много далеч. — Хього повика Йори при себе си и му обясни как да стигне. — Върви покрай тази река до първия кръстопът, после наляво и нагоре по хълма. Като стигнеш едно място, където се събират три пътя, ще видиш по-настрани вдясно два големи бора. Къщата е наляво, от другата страна на пътя.

— И внимавай пак да не те омагьоса някоя лисица — додаде Оцу.

Йори си бе върнал самообладанието.

— Благодаря — извика той в отговор, вече затичал се покрай реката. Щом стигна кръстопътя, се обърна и високо попита:

— Тук наляво ли?

— Точно така — отвърна Хього. — Пътят е тъмен — внимавай. — Двамата с Оцу останаха още минута-две да гледат от моста. — Какво странно дете — отбеляза той.

— Да, но ми се вижда доста умно.

Мислено Оцу го сравняваше с Джотаро, който, когато го видя за последен път, бе само малко по-едър от Йори. Трябва, помисли си, той сега да е на седемнадесет. Запита се какъв ли е станал на вид и я прободе неизбежният копнеж по Мусаши. Толкова години минаха, откакто няма вест от него! Макар и свикнала сега да живее със страданието, което любовта носи, тя се осмеляваше да се надява, че сега, когато напуска Едо, може да се окаже по-близо до него и дори може някъде по пътя да го срещне.

— Хайде да тръгваме — подкани живо Хього колкото нея, толкова самия себе си. — Тази вечер не можеше иначе, но утре ще трябва да внимаваме да не губим повече време.

Синовна преданост

— Какво правите, бабо, в краснопис ли се упражнявате?

Изражението на Джуро Рогозката бе двусмислено — можеше да означава или възхищение, или силна изненада.

— О, вие ли сте? — попита Осуги със следа от раздразнение.

Джуро приседна до нея и промърмори:

— Значи будистка сутра преписвате? — Отговор не последва. — Не сте ли достатъчно възрастна вече да упражнявате почерка си? Или на онзи свят мислите да ставате учител по краснопис?

— Тихо. За да преписва светите писания, човек трябва да надмогне себе си. За това най помага усамотението. Защо не се махнеш?

— След като съм бързал насам, само за да ви разкажа какво ми се случи днес ли?

— Това може да почака.

— Кога ще свършите?

— От мен се иска във всяка изписана буква да влагам духа на просветлението на Буда. Един препис ми отнема три дни.

— Много търпение имате.

— Три дни не е нищо. Това лято ще направя десетки преписи. Зарекла съм се, преди да умра, да направя хиляда. Ще ги оставя за хора, които не обичат както трябва своите родители.

— Хиляда преписа ли? Че това е много.

— Дала съм свещен обет.

— Е, не се гордея много с това, но струва ми се, и аз съм бил непочтителен към моите родители, също като останалите нехранимайковци тук. Те от дълго време са забравили за тях. Единственият, който го е грижа за майка му и баща му, е началникът.

— В тъжен свят живеем ние.

— Ха-ха. Щом това така ви разстройва, и вие трябва да имате син — нехранимайко.

— Със съжаление го казвам, но моят ми причини много мъка. Ето защо дадох такъв обет. Това е „Сутра за великата родителска обич“. Трябва да накарат всеки, който не се отнася добре с майка си и баща си, да я прочете.

— Наистина ли ще раздадете на хиляда души по един препис от тая работа?

— Казват, че с едно засадено зрънце на просветление може да спасиш сто души, а щом едно стръкче покълва в сто сърца, аз ще мога да спася десет милиона. — Тя остави четката, хвана един готов препис и го подаде на Джуро. — Ето, вземи това. Гледай да го прочетеш, като имаш време.

Имаше такъв благочестив вид, че Джуро едва не избухна в смях, но успя да се сдържи. Преодоля първата си мисъл да мушне преписа в кимоното вместо носна кърпа, вдигна го почтително към челото си и го сложи в скута.

— Кажете, бабо, сигурна ли сте, че не искате да научите какво стана днес? Може вашата вяра в Буда да е дала плод. Случайно срещнах един доста необикновен човек.

— Кой може да е бил?

— Миямото Мусаши. Видях го при река Сумида, докато слизаше от сала.

— Видял си Мусаши ли? Защо не каза по-рано?! — Тя изсумтя и бутна писалищната масичка настрани. — Сигурен ли си? Той къде е сега?

— Хайде, по-спокойно. Вашият Джуро не оставя нещата наполовина. След като разбрах кой е, го проследих, без да ме забележи. Отиде в една странноприемница в Бакурочо.

— Отседнал е наблизо ли?

— Е, не е толкова близо.

— На теб може да не ти изглежда така, но на мен — да. По цялата страна съм била да го търся.

Като скочи на крака, тя отиде до скрина и извади късата сабя, която от поколения се пазеше в семейството.

— Заведи ме там — нареди.

— Сега ли?

— Естествено, че сега.

— Мислех си, че сте много нетърпелива, но чак… Защо трябва да ходите сега?

— Винаги, дори в следващия миг, съм готова да срещна Мусаши. Ако ме убие, може да пратиш тялото ми на моето семейство в Мимасака.

— Не можете ли да почакате, докато се върне началникът? Ако излезем просто така, заради това, че съм намерил Мусаши, той само ще ми се кара.

— Но не можем да знаем кога Мусаши ще иде някъде другаде.

— Не се безпокойте за това. Пратих един човек да държи онова място под око.

— Можеш ли да гарантираш, че Мусаши няма да се измъкне?

— Какво? Аз ви правя услуга, а вие искате да ме обвързвате със задължения! Е, добре. Гарантирам. Напълно. Вижте, бабо, сега му е времето да си починете, да седнете да препишете някоя сутра или нещо такова.

— Къде е Яджибей?

— Отиде с разни набожни хора до Чичибу. Не знам кога точно ще се върне.

— Не мога да си позволя да чакам.

— Щом е така, защо не повикаме Сасаки Коджиро да дойде? Ще можете да поговорите за това с него.

На следващата сутрин, повикал съгледвача си, Джуро осведоми Осуги, че Мусаши се бил преместил от странноприемницата в дома на някакъв лъскач на саби.

— Виждаш ли? Казвах ти аз — заяви Осуги. — Не може да очакваш от него да стои вечно на едно място. Докато се усетиш, пак ще е тръгнал нанякъде.

Седеше до писалището, но цяла сутрин не бе преписала и дума.

— Мусаши няма крила — увери я Джуро. — Само бъдете спокойна. Короку ще се види с Коджиро днес.

— Днес ли? Не си ли пратил някого снощи? Кажи ми къде живее той. Ще ида сама.

Тя почна да се готви за излизане, но Джуро изведнъж изчезна и й се наложи да пита за пътя двама от другите главорези. Рядко напускала досега къщата през време на своя над двегодишен престой в Едо, градът й бе доста непознат.

— Коджиро живее при Ивама Какубей — казаха й.

— Какубей е служител на рода Хосокава, но има отделна къща на главния път Таканава.

— Някъде по средата на склона на хълма Исараго е. Всеки може да ви покаже мястото.

— Къщата се познава лесно, понеже портата е боядисана в яркочервено. Това е единствената червена порта наоколо.

— Добре, разбрах — пресече ги нетърпеливо Осуги, възмутена, че може да са я сметнали за одъртяла или глупава. — Не ми се вижда трудно, така че направо ще тръгвам. Вие тук внимавайте, докато ме няма. Умната с огъня. Нали не искаме, докато Яджибей го няма, къщата да изгори?

Сложила дзорите си, тя погледна да се увери, че късата сабя е на кръста й, стисна здраво своята тояжка и тръгна.

След няколко минути Джуро се появи отново и поиска да узнае къде е тя.

— Пита ни как да стигне до къщата на Какубей и излезе сама.

— Ох, хубаво — то какво може да направи човек с такава вироглава старица? — После извика в посока към стаите на мъжете: — Короку!

Послушникът остави играта на зарове и мигновено се отзова на повикването.

— Снощи щеше да ходиш при Коджиро, пък после го отложи. Сега виж какво стана. Старицата тръгна сама.

— Тъй ли?

— Като се върне началникът, тя всичко ще му издрънка.

— Прав си. И с този неин език наистина ще ни натопи.

— Да-а. Стига да ходи толкова бързо, колкото говори, ама тя е мършава като скакалец. Ако някой кон я стъпче, това за нея ще е краят. Никак не ми се ще да те товаря с това, но я по-добре тръгни след нея и гледай да стигне дотам невредима.

Короку се затича и Джуро, замислен за нелепостта на всичко станало досега, се настани в един от ъглите на мъжката стая. Помещението бе голямо — навярно тридесет на четиридесет лакти. Подът бе застлан с тънка, фино изтъкана рогозка и наоколо лежаха разхвърляни най-разнообразни саби и други оръжия. Имаше окачени на пирони кърпи за ръце, кимона, долни дрехи, шапки и други принадлежности, каквито биха могли да са нужни на шайка непрокопсаници. Имаше и два предмета, присъствието на които изглеждаше неуместно. Единият бе женско кимоно в ярки цветове, с подплата от червена коприна, а другият — покрита със златен лак поставка за огледало, на която то бе окачено. Бяха сложени там по заръка на Коджиро, който донякъде загадъчно обясни на Яджибей, че ако много мъже живеят в обща стая без досег с жени, те стават склонни да се бият помежду си, вместо да пазят своите сили за ползотворни битки.

— Мамиш, кучи сине!

— Кой мами бе? Ти си откачил!

Джуро хвърли презрителен поглед към комарджиите и се излегна с удобно кръстосани нозе. С всичката шумотевица наоколо, да спи бе невъзможно, но той нямаше да слезе дотолкова, че да се присъедини към някои от играещите на карти или зарове. Тези хора, реши, не могат да се мерят с него.

Докато затваряше очи, чу един тъжен глас да казва:

— Днес не върви — никакъв късмет.

Загубилият, с печален поглед като след пълен разгром, хвърли една възглавница на пода и се просна до Джуро. Към тях скоро се присъедини още един, после още и още един.

— Какво е това? — попита някой от тях, като се протегна към изпадналия от Джуровото кимоно лист хартия. — Я виж ти — сутра. Е, че за какво долен негодяй като тебе ще носи със себе си сутра?

Джуро отвори сънено едно око и лениво рече:

— О, това ли? Това го преписа старицата. Каза, че се била зарекла да направи хиляда такива.

— Дайте ми да го видя — обади се друг от мъжете и посегна към листа. — Какво разбирате вие? Всичко е написано чисто и четливо. Ами че това може да го прочете всеки.

— Да не би това да значи, че можеш да го прочетеш?

— Разбира се. Това е детинска работа.

— Добре тогава, я дай да чуем малко. Изкарай го като някоя хубава песен. Припявай като свещеник.

— Ти шегуваш ли се? Това да не ти е забавна песен?

— Че какво значение има? Преди много време сутрите са ги пеели. Така са се появили будистките химни. Ти нали все разбираш нещо от химни?

— Тези думи не може да се припяват по мелодията на химн.

— Е, вземи която мелодия ти харесва.

— Ти пей, Джуро.

Насърчен от въодушевлението на останалите, Джуро, все така легнал по гръб, отвори сутрата над лицето си и започна:

Сутра за великата родителска обич

Това съм чувал.

Веднъж, когато Буда бил на свещения

Връх на лешоядите

в Града на царските палати

и проповядвал на бодхисатвите и учениците,

се събрало множество от монаси,

монахини и миряни, мъже и жени,

обитателите на всички небеса,

боговете на драконите и демони,

за да чуят Светия закон.

Около скъпоценния престол се събрали

и с неподвижен поглед се взирали

в светото лице…

— Какво ще рече всичко това?

— Като казва монахини, за ония момичета, дето им викаме „монахини“, ли става дума? Знаете ли, чувах, че някои от монахините в Йошивара почнали да си пудрят лицата с кафява пудра и ще ти се пуснат за по-малко, отколкото в бардак…

— Тихо!

Тогава Буда

така проповядваше Закона:

„Всички вие, добри мъже и жени,

признавате дълга си за бащиното милосърдие,

признавате дълга си за майчината кротост.

Понеже животът на човек на този свят

произтича от карма,

но на родителите той дължи появата си.“

— Това все едно ти казва да си добър с татко си и майка си. Вече хиляди пъти сме го чували.

— Ш-ш-ш!

— Я попей още малко. Ще мълчим.

„Без баща детето не се ражда.

Без майка детето умира от глад.

Духът идва от бащиното семе;

тялото израства в майчината утроба.“

Джуро спря, за да се понамести и да си бръкне в носа, после продължи:

„Заради това родство

майчината грижа за детето

не може с нищо да се сравни на този свят…“

Като забеляза колко са се умълчали останалите, попита:

— Слушате ли?

— Да. Давай нататък.

„Откакто е получила детето в утробата си,

та докато изтекат девет месеца,

когато върви, влиза и излиза, седи или спи,

тя страда за него.

Напуска я обичайната страст към ядене,

пиене и дрехи

и се грижи единствено за сполучливото раждане.“

— Уморих се — оплака се Джуро. — Това нали е достатъчно?

— Не. Пей още. Слушаме те.

„Месеците са пълни, дните — достатъчни.

При раждането, щом ветровете на карма

дадат знак,

костите й се разпукват от болка.

Бащата също трепери и се бои.

Близки и слуги се тревожат и стряскат.

Щом детето се роди и падне на тревата,

безграничната майчина и бащина радост

е равна с тази на бедната жена,

която намерила вълшебния скъпоценен камък.

Щом детето издаде първите си звуци,

майката усеща, че сама се е родила наново.

Скута й става дом за почивка на младенеца,

коленете — негово място за игра,

гърдите — източник на храната му,

обичта й — самият му живот.

Без майка си детето не може да сложи

или свали дреха.

Тя дели храната от своята уста и я дава нему.

Без майката детето не може да се храни…“

— Какво има? Защо спря?

— Чакай малко, моля ти се.

— Виждате ли го? Че той плаче като дете.

— Ох, я млъкни!

Всичко започна като начин да се убие времето, почти на шега, но смисълът на думите от сутрата не убягваше на никого. Освен четеца, двама-трима други също добиха печални изражения и очите им почнаха да гледат отнесено.

Майката отива в съседното село на работа.

Вади вода, стъква огън,

мели зърно, прави брашно.

Щом нощем се връща,

преди да е стигнала дома,

чува детето да плаче

и обичта я изпълва.

Гърдите й се надигат, сърцето й зове,

млякото бликва — тя не може да го сдържи.

Тича към дома.

Детето, като вижда майка си да идва отдалеч,

напъва ума си, клати глава

и хлипа за нея.

Тя надвесва тяло,

взима с две ръце детето

и прилепя устни до неговите.

Няма по-голяма обич от тази.

Щом стане на две години,

детето се отделя от майчината гръд.

Без баща си обаче не ще научи,

че огънят може да пари.

Без майка си няма да знае, че ножът

може да реже пръсти.

Щом е на три, престава да бозае

и се научава да яде.

Без баща си не ще научи, че отровата убива.

Без майка си няма да знае, че лекарството лекува.

Щом родителите отидат в нечий чужд дом

и им поднесат чудни ястия,

те не ядат, а слагат храната в джобовете си

и я носят у дома на детето, да го зарадват…

— Пак ли се разхленчи?

— Не мога да се спра. Просто се сетих за нещо.

— Я стига. И мен ще вземе да ме прихване.

Разнежване по отношение на родителите бе строго забранено в тази общност на ръба на закона, понеже изразът на синовна привързаност можеше да повлече след себе си обвинения в слабост, женственост или по-лошо. Старото сърце на Осуги обаче би се зарадвало на сегашния им вид. Сутрата, навярно заради своя прост език, досегна най-съкровеното у всеки.

— Това ли беше всичко? Няма ли още?

— Има още много.

— Е?

— Чакай малко, а?

Джуро се изправи, издуха си шумно носа и седна да довърши останалото.

Детето расте.

Бащата носи плат да го облекат.

Майката реше кичурите му.

Родителите му дават всяка хубава вещ, която имат,

пазят за себе си само, каквото е старо и износено.

Детето си взима невеста

и води тази непозната у дома.

Родителите се отдръпват.

Младите съпрузи стават близки помежду си.

Стоят в своята стая, разговарят щастливо.

— Точно така става то — прекъсна го нечий глас.

Родителите остаряват.

Духът им отслабва, силата намалява.

Зависят сега само от детето,

само жена му може да върши работата вместо тях.

Детето обаче повече не идва да ги види,

нито през нощта, нито денем.

Стаята им е студена.

Няма вече сладки разговори.

Заприличват на самотни гости в странноприемница.

Става нещо лошо и те викат детето си.

От девет пъти то идва една на десетия

и не винаги им помага.

Ядосва се и ги проклина,

казва, че по-добре е да умрат,

вместо да стоят нежелани на този свят.

Родителите слушат и сърцата им

се изпълват с гняв.

Разплакани те казват: „Докато бе малък,

без нас нямаше да се родиш,

без нас нямаше да отраснеш.

Ах! А сега ние…“

Джуро изведнъж млъкна и хвърли листа настрана.

— Не… не мога повече. Някой друг да чете.

Нямаше обаче кой да го смени. Легнали по гръб, проснати по корем, седнали с кръстосани крака и клюмнали между коленете глави, всички стояха просълзени като изгубени деца.

И посред това невероятно зрелище се появи Сасаки Коджиро.

Пролетен дъжд в червено

— Яджибей не е ли тук? — попита високо Коджиро.

Комарджиите бяха така обзети от играта си, а плачещите — от спомени за детството, че никой не отвърна.

Коджиро отиде при Джуро, който лежеше по гръб, скрил с ръце очите си, и каза:

— Мога ли да попитам какво става?

— О, не знаех, че сте вие, господине.

Последва припряно бърсане на очи и издухване на носове, докато Джуро и останалите с труд се изправиха пак на крака и гузно се поклониха на своя учител по сабя.

— Вие плачете ли? — попита той.

— А-а, да. Искам да кажа, не.

— Странен човек си ти.

Докато останалите незабелязано се отдалечиха, Джуро почна да разправя за случайната си среща с Мусаши, доволен, че има тема, която може да отвлече вниманието на Коджиро от мъжката стая.

— Тъй като началникът го няма — обясни той, — не знаехме какво да правим и Осуги реши да говори с вас.

Очите на Коджиро ярко проблеснаха.

— Мусаши е отседнал в някакъв хан в Бакурочо ли?

— Преди — да, но сега е на гости в дома на Дзушино Косуке.

— Интересно съвпадение е това.

— Така ли?

— По случайност стана така, че съм пратил моя „Дълъг прът“ на Дзушино да го пооправи. Всъщност, вече трябва да е готов. Идвах днес насам, за да си го прибера.

— Вече сте бил там ли?

— Още не. Реших първо да се отбия за няколко минути тук.

— Хубаво, че така е станало. Ако внезапно се бяхте показали, Мусаши можеше да ви нападне.

— Не ме е страх от него. Как обаче мога да говоря със старицата, след като я няма?

— Не вярвам вече да е стигнала в Исараго. Ще пратя някой, който бяга по-бързо, да я повика обратно.

На проведения същата вечер военен съвет Коджиро изрази мнението, че няма причина да чакат Яджибей да се върне. Той самият ще иде да придружи Осуги, за да може тя най-сетне да потърси справедливото отмъщение. Джуро и Короку помолиха също да дойдат — повече заради честта, отколкото за да помогнат. Макар да познаваха славата на Мусаши като боец, те дори не допускаха, че той може да се мери с техния блестящ учител.

Тази вечер обаче не можеше да се направи нищо. При цялото си въодушевление, Осуги бе смъртно уморена и се оплака от болки в гърба. Решиха да изпълнят своя замисъл вечерта на следващия ден.

На другия следобед Осуги се окъпа със студена вода, почерни зъби и си боядиса косата. По здрач се приготви за битката, като първо облече бяла долна риза, която си бе купила да я погребат в нея и от години носеше със себе си. Беше я подпечатвала против уроки във всеки посетен храм и светилище — светилището Сумийоши в Осака, светилището на Ояма Хачиман в Кийомидзудера, храма на Канон в Асакуса и десетки по-малко известни свети места в различни краища на страната. От свещените щампи ризата й приличаше на боядисано на черти кимоно и в нея Осуги се усещаше по-сигурна, отколкото в ризница.

Внимателно пъхна в пояса под обито си едно писмо за Матахачи, заедно с препис от „Сутра за великата родителска обич“. Имаше и едно друго писмо, което винаги носеше в кесийка с пари и което гласеше:

Макар да съм стара, участта ми сега е да бродя по страната в стремеж да осъществя една голяма надежда. Няма как да зная дали няма да бъда посечена от моя заклет враг или да умра болна край пътя. Ако съдбата ми е такава, моля служителите на властта и добронамерените хора да употребят парите в тази кесия, за да пратят тялото ми у дома.

Осуги, вдовица на Хониден, село Йошино, област Мимасака

С препасана сабя, увити в бели навуща пищяли, ръкавици без пръсти на ръцете и зашито оби, което добре пристягаше кимоното й без ръкави, Осуги бе почти готова. Постави на писалището си чаша с вода, коленичи пред нея и каза:

— Тръгвам.

После затвори очи и остана да седи неподвижно, с мисли, насочени към чичо Гон.

Джуро открехна шоджито и надзърна вътре.

— Готова ли сте? — попита. — Почти е време да вървим. Коджиро чака.

— Готова съм.

Присъедини се към останалите и зае почетното място, което й бяха запазили пред нишата. Послушникът взе от масата една чаша, сложи я в ръката на Осуги и внимателно я напълни със саке. После направи същото за Коджиро и Джуро. Щом всеки от четиримата пи, угасиха лампата и потеглиха.

Доста от мъжете на Хангавара искаха да ги вземат със себе си, обаче Коджиро отказа, тъй като голямо число хора не само щеше да привлече внимание, но и да ги обремени при битката.

Докато излизаха от портата, някакъв младеж им извика да почакат. После чукна парче кремък, за да им пожелае сполука. Навън, под притъмнялото от дъждовни облаци небе, пееха славеи.

Докато вървяха през тъмните, тихи улици, кучетата, подсетени може би от някакъв смътен усет, че тези четирима души са тръгнали с мрачни намерения, залаяха.

— Какво е това? — попита Короку, обърна се и се загледа назад по тясната уличка.

— Видяхте ли нещо?

— Някой ни следи.

— Сигурно някой от дома — каза Коджиро. — На всички толкова им се искаше да дойдат с нас.

— Даже предпочетоха битката пред вечерята.

Свърнаха покрай един ъгъл и като се спря под стряхата на някаква къща, Коджиро попита:

— Работилницата на Косуке е тук наоколо, нали?

Снишиха гласовете си до шепот.

— Там надолу по улицата, от другата страна.

— Сега какво ще правим? — попита Короку.

— Продължаваме според плана. Вие тримата се скривате в сянката. Аз ще отида до работилницата.

— Ами ако Мусаши опита да се измъкне през задната врата?

— Не се бой. Вероятността той да избяга от мен е колкото тази аз да избягам от него. Ако побегне, с него като човек на сабята е свършено.

— Може би все пак за всеки случай да обградим къщата и от двете страни.

— Добре. Сега, както се уговорихме, аз извеждам Мусаши навън и тръгвам с него по улицата. Щом се приближим до Осуги, аз ще изтегля моята сабя и изненадващо ще го нападна. Тогава е времето тя да излезе и да нанесе удара си.

Осуги направо преливаше от признателност.

— Благодаря ви, Коджиро. Вие сте така добър с мен. Трябва да сте въплъщение на великия Хачиман.

Сключи ръце и се поклони, като че е пред самия бог на войната.

Вътре в себе си Коджиро беше напълно убеден, че сега постъпва правилно. Всъщност, в мига, в който пристъпваше към вратата на Косуке, се съмняваше дали обикновените смъртни могат да си представят величината на неговата праведност.

В началото, докато Мусаши и Коджиро бяха много млади, въодушевени и решени да докажат превъзходството си, помежду им нямаше причина за дълбока вражда. Разбира се, двамата си съперничеха, но това бе просто търкането, което обикновено възниква между две силни и почти еднакво надарени личности. Това, което по-късно започна да дразни Коджиро, бе, че видя Мусаши постепенно да се прославя като майстор на сабята. Мусаши от своя страна уважаваше Коджиро ако не като човек, то заради изключителното му умение и винаги се отнасяше към него с известна доза предпазливост. С течение на годините обаче те се оказваха на противоположни страни по различни поводи — заради дома Йошиока, съдбата на Акеми, отмъщението на вдовицата Хониден. Вече за помирение не можеше и да се говори.

И сега, когато Коджиро пое ролята на защитник на Осуги, ходът на събитията бе безпогрешно белязан с печата на съдбата.

— Косуке! — Коджиро потропа леко на вратата. — Буден ли сте?

През един процеп се процеждаше светлина, но иначе къщата не даваше друг признак на живот.

След няколко минути нечий глас попита:

— Кой е там?

— Ивама Какубей ви е дал да поправите моята сабя. За нея идвам.

— Онази голямата и дългата — тя ли е?

— Отворете и ме пуснете да вляза.

— Само минута.

Вратата безшумно се отвори и двамата мъже се огледаха взаимно. Препречил пътя на Коджиро, Косуке рязко заяви:

— Сабята ви не е още готова.

— Ясно. — Коджиро се промуши покрай него и седна на стъпалото, което водеше нагоре към работилницата. — Кога ще стане?

— Ами, да видим…

Косуке потърка брадичка, при което ъгълчетата на очите му слязоха надолу и длъгнестото му лице стана на вид дори още по-дълго.

Коджиро долови, че му се присмива.

— Не ви ли се струва, че това отнема вече ужасно дълго време?

— Аз много ясно казах на Какубей, че не мога да обещая кога ще свърша.

— Не мога още дълго време да карам без тази сабя.

— В такъв случай вземете си я.

— Що за работа?

Коджиро остана съвсем изненадан. Занаятчиите не говорят така със самураи. Вместо обаче да се опита да установи какво се крие зад държанието на човека, той набързо реши, че неговото посещение не е било неочаквано. Сметна, че най-добре ще е да действа бързо и попита:

— Впрочем, чувах, че Миямото Мусаши от Мимасака бил на гости тук при вас.

— Къде сте чул това? — попита с неспокоен вид Косуке. — Той наистина е на гости тук при нас.

— Ще имате ли нещо против да го извикате? Не съм го виждал от дълго време — откакто бяхме двамата в Киото.

— Вие как се казвате?

— Сасаки Коджиро. Той ще се сети кой съм.

— Ще му кажа, че сте тук, обаче не знам дали той може да се види с вас или не.

— Само минута.

— Да?

— Може би по-добре да ви обясня. По случайност чух в дома на господаря Хосокава, че някакъв мъж, който по описание приличаше на Мусаши, живеел сега тук. Дойдох с мисълта да поканя Мусаши да излезем да пийнем и поговорим.

— Ясно.

Косуке се обърна и тръгна към задната част на къщата.

Коджиро напрегна ума си да измисли какво ще прави, ако Мусаши заподозре нещо и откаже да се види с него. Хрумнаха му две-три хитрини, но преди да е стигнал до решение, го стресна страхотен крясък.

Скочи като някой, когото яростно са сритали. Бе сбъркал. Противникът не само че е прозрял плана му, но и е успял да го обърне сега против него. Мусаши явно се е измъкнал през задната врата, заобиколил отпред и нападнал. Но кой изкрещя? Осуги? Джуро? Короку?

„Щом е станало така…“, мислеше си мрачно Коджиро, докато тичешком излизаше на улицата. С напрегнати мишци и лудо носеща се в жилите кръв, той бе готов сега на всичко. „Бездруго трябваше рано или късно да се бия с него“, помисли си. Знаеше това от онзи ден в прохода при връх Хиеи. Времето дойде! Ако Осуги вече е паднала, зарече се Коджиро, кръвта на Мусаши ще се пролее в жертва за вечния мир на душата й.

Бе претичал десетина разкрача, когато чу някой отстрани на пътя да го вика по име. Болезнено напрегнатият глас като че се вкопчи в шума от неговите бягащи стъпки.

— Короку, ти ли си това?

— Р-р-ран-нен съм.

— Джуро! Къде е Джуро?

— Т-той също.

— Къде е?

Преди да е дошъл отговор, Коджиро зърна окървавената фигура на Джуро на тридесетина крачки от себе си. Настръхнал целия, нащрек за собствената си безопасност, той изгърмя:

— Короку! Накъде тръгна Мусаши?

— Н-не беше Мусаши.

Короку, неспособен да повдигне глава, само я поклати немощно встрани.

— Какви ги говориш? Да не би да ми казваш, че не Мусаши те е нападнал?

— Н… не… Муса…

— Кой беше?

На този въпрос Короку никога нямаше да отвърне. С пълен безпорядък в мислите, Коджиро изтича при Джуро и го издърпа нагоре за червената, лепкава яка на кимоното.

— Джуро, кажи ми. Кой направи това? Накъде тръгна?

Вместо да отвърне обаче, Джуро с последния си дъх каза само:

— Майко… прости ми… не биваше…

— Какви ги говориш? — изръмжа Коджиро и пусна окървавената дреха.

— Коджиро! Коджиро, вие ли сте?

Завтече се в посоката, откъдето дойде гласът на Осуги и видя старицата да лежи в една канавка, с полепнали по лицето и косата сламки и зеленчукови обелки.

— Извадете ме оттук — замоли го тя.

— Какво правите в тази мръсна вода?

Коджиро, с повече ядосан, отколкото съчувствен глас, я издърпа грубо на пътя, където тя се свлече като парцал.

— Къде отиде този човек? — попита тя.

Взе думите от устата на Коджиро.

— Какъв човек? Кой ви нападна?

— Не знам точно какво се случи, но съм сигурна, че беше човекът, който ни следеше.

— Внезапно ли ви се хвърли?

— Да! Изневиделица, като буря. Нямахме време да гъкнем. Изскокна от сянката и първо се метна на Джуро. Докато си изтегли сабята, Короку също бе вече ранен.

— Накъде тръгна?

— Блъсна ме настрана и не го видях, но стъпките му се чуха натам.

Тя посочи към реката.

Претичвайки през едно празно място, където устройваха конския пазар, Коджиро стигна до бента на Янагихара и спря да се огледа. На известно разстояние различи купища дървесина, светлини и хора.

Щом приближи, видя, че това са носачи на паланкини.

— Двамата ми спътници бяха нападнати и ранени в една задна улица наблизо — обясни той. — Ще искам да ги вземете и да ги занесете до къщата на Хангавара Яджибей в дърводелската махала. С тях ще намерите една старица. Вземете и нея.

— Крадци ли са ги нападнали?

— Тук има ли крадци наоколо?

— Сума ти. Даже ние трябва да внимаваме.

— Който е бил, трябва да е излязъл тичешком от онзи там ъгъл. Вие видели ли сте някого?

— Имате предвид — току-що ли?

— Да.

— Аз тръгвам — каза носачът.

Той и останалите вдигнаха три паланкина и се приготвиха да вървят.

— А заплащането? — попита един.

— Вземете парите, като пристигнете.

Коджиро направи бързо претърсване на речния бряг и около камарите с дъски, след което реши, че всъщност най-добре ще е да се върне в дома на Яджибей. Малко смисъл имаше да се бие с Мусаши без Осуги, а и в сегашното му състояние на духа изглеждаше неразумно да се среща с този човек.

Като тръгна назад, стигна до някакъв противопожарен насип, от едната страна на който растяха в редица паулонии. Погледна за миг към дърветата, после, докато се извръщаше, зърна помежду им блясъка на острие. Преди да се е опомнил, десетина листа паднаха. Целта на сабята бе главата му.

— Подъл страхливец! — извика Коджиро.

— Не и аз! — дойде в отговор, докато сабята изскачаше от мрака за втори удар.

Коджиро се завъртя рязко и отскочи цели седем стъпки назад.

— Ако си Мусаши, защо не започнеш както… — Преди да е успял да довърши, сабята пак се носеше към него. — Кой си ти? — извика. — Да не би да ме бъркаш с някого?

С успех отби и третия удар и преди да направи четвърти опит, нападателят, свит сега в неудобно положение, осъзна, че това ще е само пилеене на сили. Смени подхода и запристъпва към Коджиро с насочено напред острие. Очите му мятаха огън.

— Тихо — изръмжа той. — Няма никаква грешка. Може, като ми научите името, паметта ви да се освежи. Аз съм Ходжо Шиндзо.

— Един от учениците на Обата, нали?

— Нанесохте обида на моя учител и убихте няколко от другарите ми.

— Според правилата за бой вие по всяко време сте свободен да ме предизвикате открито. Сасаки Коджиро не си играе на криеница.

— Ще ви убия.

— Хайде — опитайте.

Докато го гледаше как скъсява разстоянието — дванадесет педи, единадесет, десет, — Коджиро бързо разхлаби горната част на кимоното си и сложи десница върху сабята.

— Хайде! — извика.

Предизвика у Шиндзо неволно колебание и той за миг потрепна. Тялото на Коджиро се приведе напред, ръцете му се изпънаха като лък и последва звън на метал. В следващия момент неговата сабя рязко потракна в ножницата. Всичко бе като мигновен проблясък.

Шиндзо все така стоеше прав, широко разкрачен. Още нямаше следи от кръв, но бе очевидно, че е ранен. Макар да продължаваше да протяга сабята наравно с очите, лявата му ръка несъзнателно бе отишла на врата.

— О!

От двете страни на Шиндзо двама души шумно си поеха дъх — Коджиро и някой, който изтича иззад ранения. Шумът от стъпки и гласът накараха Коджиро да побегне в тъмното.

— Какво е станало? — извика Косуке. Протегна се да подпре Шиндзо, но тялото увисна на ръцете му. — О, лошо! — възкликна Косуке. — Помощ! Помогнете!

От врата на Шиндзо падна парченце плът, не по-голямо от мидена черупка. Рукналата кръв намокри първо ръката, после полите на кимоното му, чак до стъпалата.

Къс дърво

„Пльок.“ Поредната зелена слива падна от дървото вън в градината. Мусаши не й обърна внимание, ако изобщо я чу. Под ярката, но колеблива светлина от лампата разчорлената му коса изглеждаше тежка и настръхнала, суха и почервеняла.

„Какво трудно дете!“, оплакваше се нерядко на времето майка му. Упоритият нрав, който така често я бе довеждал до сълзи, още не бе изоставил Мусаши, също като белега на главата му, останал от един голям цирей в детството.

През ума му сега преминаха спомени за майката — понякога лицето, което ваеше, силно му напомняше нейното.

Преди няколко минути до вратата приближи Косуке, поколеба се и извика:

— Още ли работите? Някакъв мъж на име Сасаки Коджиро казва, че желаел да се види с вас? Чака долу. Искате ли да говорите с него или да му кажа, че вече сте легнал?

Мусаши остана с беглото впечатление, че Косуке повтори това известие, но не бе сигурен какво самият той е отвърнал.

Масичката, коленете на Мусаши и подът наоколо бяха посипани с парченца дърво. Опитваше се да довърши образа на Канон, който обеща на Косуке в замяна за сабята. Задачата му бе дори още по-трудна заради една нарочна молба от страна на домакина, който поначало ясно даваше да се разбере какво му харесва и какво — не.

Щом за първи път извади от скрина дългия три педи къс дърво и много внимателно му го подаде, Мусаши забеляза, че това дърво трябва да е на възраст шест-седемстотин години. Косуке го смяташе за голяма ценност, тъй като произхождаше от един храм от осмо столетие, в който бил погребан князът на Шинага, Шотоку.

— Бях там по време на едно пътуване — обясни той — и старите постройки тъкмо се подновяваха. Някакви глупави монаси и дърводелци цепеха старите греди за подпалки. Не можах да понеса да гледам как погубват така дървото и ги накарах да ми отрежат този къс.

Жилките бяха добри, дървото лесно се поддаваше на ножа, но като си помислеше колко високо цени Косуке това свое съкровище, Мусаши ставаше неспокоен. Стига да сбъркаше нещо и щеше непоправимо да е повредил материала.

Чу трясък като от отварянето на вратата в градинската ограда. Вдигна поглед от работата — едва ли не за първи път, откакто дълбаеше дървото — и си помисли: „Може ли това да е Йори?“. Вирна глава и зачака да получи потвърждение.

— Какво стоиш там и зяпаш? — извика Косуке на жена си. — Не виждаш ли, че човекът е тежко ранен? Няма значение в коя стая ще е!

Зад него мъжете, които носеха Шиндзо, възбудено почнаха да предлагат помощта си.

— Има ли някаква ракия да промием раната? Ако нямате, ще ида в къщи да донеса.

— Аз ще доведа лекар.

След като суматохата отмина, Косуке се обади:

— Искам да благодаря на всички ви. Смятам, че животът му е спасен — няма нужда да се тревожите.

Докато мъжете излизаха от къщата, той дълбоко се кланяше на всеки един.

Най-сетне до съзнанието на Мусаши достигна, че нещо е станало и в това е замесен Косуке. Като изтупа парченцата от коленете си, той слезе по стълбите, които минаваха над наредените един върху друг скринове и стигна до стаята, където Косуке и жена му стояха, втренчени надолу в ранения.

— О, още ли сте буден? — попита майсторът, като се отмести да направи място на Мусаши.

Сядайки до възглавницата на мъжа, Мусаши погледна отблизо лицето му и попита:

— Кой е това?

— Не бих могъл да съм по-изненадан. Не го познах, докато не го донесохме тук, но това е Ходжо Шиндзо, синът на господаря на Ава, Ходжо. Той е много предан младеж и от няколко години учи при Обата Кагенори.

Мусаши внимателно повдигна края на бялата превръзка около врата на Шиндзо и огледа раната, която първо бе обгорена, после — промита със спирт. Малкото късче плът бе изцяло отрязано и извадило на показ тупкащата сънна артерия. Смъртта почти бе отнесла човека. „Кой?“, запита се наум. По очертанията на раната изглеждаше, че сабята навярно е дошла от замах отдолу, като в лястовичи полет.

Лястовичи полет? Това бе майсторският удар на Коджиро.

— Знаете ли как е станало? — попита Мусаши.

— Още не.

— Аз естествено също не знам, но мога да ви кажа поне — той кимна уверено с глава, — че това е работа на Сасаки Коджиро.

Върнал се обратно в стаята си, Мусаши легна на татамито с ръце под главата и за миг забрави за безпорядъка наоколо. Постелята му бе разгъната, но въпреки умората той не й обърна внимание.

Повече от две денонощия без прекъсване работеше над статуята. Тъй като не бе майстор, нямаше и особените умения, необходими за заобикаляне на трудностите, нито пък бе способен със сръчни удари да поправя грешките си. Не можеше да се опре на нищо, освен на образа на Канон, който носеше в сърцето си и единственият му похват бе да прогонва от ума си външните мисли и с всички усилия да се опитва да пренесе тази представа върху дървото.

Понякога му се струваше, че статуята почва да прилича на нещо, но после всичко някак се объркваше и настъпваше разминаване между образа в ума му и работещата с резеца ръка. Тъкмо когато отново усетеше напредък, работата пак му се изплъзваше. След много такива лъжливи успехи старото парче дърво се смали до не повече от една педя.

Чу някакъв славей да се обажда два пъти и легна да поспи, стори му се — за около час. Щом се събуди, здравото му тяло преливаше от сили, а умът му бе съвършено ясен. Стана и си помисли: „Този път ще успея“. Отиде до кладенеца зад къщата, изми си лицето и изплакна с вода зъбите си. Освежен седна отново до лампата и с подновено усърдие се залови пак за работа.

Сега усещаше ножа по по-различен начин. В жилките на дървото долови столетната история, която това парче пазеше. Знаеше, че ако този път не успее с рязането, няма да остане нищо освен куп безполезни стърготини. През следващите няколко часа се съсредоточи с трескаво напрежение в работата. Гърбът му нито веднъж не се изправи; не спря дори за глътка вода. Небето просветля, птиците запяха, всички врати в къщата освен неговата бяха широко отворени за сутрешното почистване. Неговото внимание все така остана сбрано във върха на ножа.

— Мусаши, добре ли сте? — попита с разтревожен глас домакинът, като плъзна шоджито настрана и влезе в стаята.

— Не става — въздъхна Мусаши.

Поизправи се и захвърли резеца. Парчето дърво бе вече не по-голямо от палец. Стърготините лежаха около краката му като навалял сняг.

— Не става ли?

— Не става.

— Ами дървото?

— Свърши… не можах да накарам образа на бодхисатвата да се покаже от него.

Той сложи ръце зад главата си с чувството, че се е върнал на земята, след като неопределено дълго време е висял между заблудата и просветлението.

— Съвсем не става. Време е да забравя за това и да се отдам на малко съзерцание.

Легна по гръб. Щом затвори очи, всичко странично сякаш избледня и бе заменено от непрогледна мъгла. Постепенно умът му се изпълни с една-едничка мисъл — за безкрайната пустота.

Повечето от гостите, които тръгваха от странноприемницата тази сутрин, бяха търговци на коне, прибиращи се след свършилия предния ден конски пазар. През следващите няколко седмици ханът щеше да бъде слабо посетен.

Като зърна Йори да се качва по стълбите, стопанката му извика нещо от своята стая.

— Какво искате? — попита момчето.

От високото място, където стоеше, можеше да различи умело прикритото плешиво петно на главата на жената.

— Къде си тръгнал?

— Горе, където е моят учител. Нещо не е наред ли?

— Повече, отколкото си мислиш — отвърна жената и му хвърли раздразнен поглед. — Ти кога си излязъл оттук?

Йори почна да брои на пръсти и отговори:

— Не завчера, а по-завчера, струва ми се.

— Значи преди три дни, така ли?

— Да.

— Доста си се позабавил, а? Какво е станало? Да не те е омагьосала някоя лисица?

— Откъде знаете? Вие самата да не сте лисица?

Кискайки се на собствения си бърз отговор, момчето тръгна пак нагоре по стълбите.

— Твоят учител вече не е тук.

— Не ви вярвам — Той изтича нагоре, но скоро с изумено изражение се върна. — Да не се е преместил в друга стая?

— На тебе какво ти става? Казах ти, че си тръгна.

— Наистина ли го няма?

В гласа на Йори имаше уплаха.

— Ако не ми вярваш, погледни книгата с разписки. Виждаш ли сега?

— Но защо? Защо си е тръгнал, преди да се върна?

— Понеже много дълго те нямаше.

— Но… но… — Йори избухна в сълзи. — Къде отиде той? Кажете ми, моля ви.

— Не ми каза накъде тръгва. Допускам, че те е оставил, понеже няма никаква полза от тебе.

Пребледнял, Йори изхвърча на улицата. Огледа се на изток и на запад, после вдигна поглед към небето. По страните му се стичаха сълзи.

Жената почеса плешивината си с един гребен и избухна в дрезгав смях.

— Стига си циврил — извика. — Само се пошегувах. Учителят ти е на гости при майстора на саби — ей там.

Едва казала това, в стаята й хвръкна една сламена подкова.

Йори кротко приседна в нозете на Мусаши и с тих глас съобщи:

— Върнах се.

Вече бе доловил мрачното настроение, което тегнеше над къщата. Парченцата дърво не бяха почистени и лампата с догорял фитил още стоеше, където бе оставена предишната вечер.

— Върнах се — повтори Йори, все така тихо като преди.

— Кой е? — прошепна Мусаши, бавно отваряйки очи.

— Йори.

Мусаши бързо седна в леглото. Ако и облекчен да види момчето невредимо, единственият му поздрав бе:

— О, ти си значи.

— Простете, че са забавих толкова — Това бе посрещнато с мълчание. — Извинете ме.

Нито извинението, нито възпитаният поклон предизвикаха някакъв отговор.

Мусаши пристегна обито си и каза:

— Отвори прозорците и подреди стаята.

Преди Йори да е успял да отвърне:

— Да, господине — той вече бе навън.

Слезе до стаята долу отзад и попита Косуке как е тази сутрин раненият.

— Вижда ми се по-спокоен.

— Трябва да сте уморен. Да дойда ли да ви сменя след закуска, за да можете да си починете?

Косуке отвърна, че нямало нужда.

— Има едно нещо, което бих искал някой да свърши — добави. — Смятам, трябва да предупредим за това училището Обата, а нямам кого да пратя.

След като предложи да иде самият той или да прати Йори, Мусаши се върна в своята стая, сега добре подредена. Щом седна, попита:

— Имаше ли отговор на моето писмо, Йори?

Облекчено, че не му се скараха, момчето широко се усмихна.

— Да, нося ви отговор. Тук при мен е.

С тържествуващ вид извади писмото от кимоното си.

— Дай да го видя.

Йори се приближи коленичил и сложи сгънатия лист в протегнатата ръка на Мусаши.

Със съжаление трябва да Ви осведомя, че като учител на шогуна господарят Муненори не може да влезе в двубой с Вас, както го молите. В случай обаче, че ни посетите с някоя друга цел, съществува възможност негово височество да Ви посрещне в доджото. Ако все още имате такова желание да опитате силите си срещу школата Ягю, най-добре, струва ми се, би било да се биете с Ягю Хього. За жалост обаче той потегли вчера за Ямато, за да бъде до постелята на господаря Секишусай, който е тежко болен. При това положение трябва да Ви помоля да отложите Вашето посещение за по-късна дата. Тогава с радост ще уредя всичко необходимо.

Докато бавно пренавиваше дългия свитък, Мусаши се усмихна. Йори, почувствал се по-сигурен, протегна удобно крака и се обади:

— Къщата не е в Кобикичо, а на едно място, което се казва Хигакубо. Много е голяма, много разкошна, а Кимура Сукекуро ми даде много неща за ядене…

С неодобрително повдигнати вежди от такова свойско държание, Мусаши строго каза:

— Йори.

Краката на момчето бързо се пъхнаха на подобаващото им място под тялото му.

— Да, господине.

— Дори наистина да си се загубил, не смяташ ли, че три дни са доста време? Какво се е случило?

— Бях омагьосан от една лисица.

— Лисица ли?

— Да, господине — лисица.

— Как може момче като тебе, родено и отрасло на село, да го омагьоса лисица?

— Не зная, но после половин ден и половин нощ не успях да си спомня къде съм бил.

— Хм-м. Много необичайно.

— Така е, господине. Помислих, че лисиците в Едо може повече да ги тегли към хората, отколкото онези на село.

— И на мен така ми се струва — Като си отбеляза сериозността на момчето, на Мусаши сърце не му даде да му се скара, но все пак сметна за необходимо да каже докрай, каквото мислеше: — Струва ми се освен това — продължи, — че си правил нещо, което не е бивало да правиш.

— Ами, лисицата ме следеше и за да й попреча да ме омагьоса, аз я порязах със сабята. После тя си отмъсти за това.

— Не, не си е отмъстила.

— Не е ли?

— Не. Не лисицата те е наказала, а собствената ти невидима съвест. Сега поседи тук малко и си помисли за всичко това. Като се върна, може да ми кажеш какво, според тебе, означава станалото.

— Да, господине. Вие отивате някъде ли?

— Да — на едно място близо до светилището Хиракава в Коджимачи.

— Нали ще се върнете до вечерта?

— Ха-ха. Би трябвало, освен ако не ме нарочи някоя лисица.

Мусаши потегли, оставяйки Йори да разсъждава над своята съвест. Небето навън бе помрачено от тъмните, навъсени облаци на летния дъждовен сезон.

Изоставеният пророк

Гората около светилището Хиракава Тенджин цялата трептеше от жуженето на жетварите. Някаква кукумявка изкряска, докато Мусаши крачеше от портата към преддверието на дома Обата.

— Добър ден! — каза той високо, но ехото от поздрава му се върна назад като от пуста пещера.

След време чу стъпки. Младият самурай, който се появи, препасал двете си саби, явно не бе просто прислужник, когото са натоварили да отваря вратата.

Без да си прави труда да коленичи, той започна:

— Мога ли да попитам за името ви?

Макар на не повече от двадесет и четири или двадесет и пет години, момъкът оставяше впечатление за някой, с когото човек трябва да се съобразява.

— Казвам се Миямото Мусаши. Нали не съм сбъркал и това е висшето училище за военни науки на Обата Кагенори?

— Точно така — дойде сухо в отговор.

По държанието на самурая бе очевидно, че той очаква Мусаши да почне да му обяснява, че пътува на различни места, за да трупа знания в бойните изкуства и така нататък.

— Един от учениците на вашето училище е ранен в сбиване — каза Мусаши. — За него сега се грижи майсторът на саби Дзушино Косуке, когото, вярвам, познавате. Идвам по молба на Косуке.

— Трябва да е Шиндзо! — За миг лицето на младежа изрази силна уплаха, но много скоро той се овладя. — Простете. Аз съм единственият син на Кагенори, Йогоро. Благодаря ви, че сте си дал труда да ни известите. В опасност ли е животът на Шиндзо?

— Тази сутрин бе по-добре на вид, но още е много рано да го пренасяте тук. Смятам, разумно ще е да го оставите засега в дома на Косуке.

— Надявам се да предадете на Косуке нашите благодарности.

— С радост ще го направя.

— Истината е, че откакто моят баща е прикован на легло, вместо него занятията водеше Шиндзо, докато миналата есен изведнъж напусна. Както забелязвате, сега тук няма почти никой. Съжалявам, че не сме в състояние да ви приемем както подобава.

— Но моля ви. Обаче кажете ми — има ли някаква вражда между вашето училище и Сасаки Коджиро?

— Да. Когато е започвала, аз отсъствах и затова не зная подробностите, но явно Коджиро е обидил баща ми, което естествено възбудило недоволството на учениците. Решили да накажат Коджиро, но той убил няколко от тях. Както разбрах, Шиндзо е напуснал, тъй като накрая стигнал до извода, че той самият трябва да отмъсти.

— Разбирам. Всичко става ясно. Бих искал да ви дам малък съвет. Не се бийте с Коджиро. Той не може да бъде победен с обичайните начини за саблен бой, а още по-малко е уязвим на стратегически ходове. Като боец и като стратег няма равен на себе си, дори между най-големите живи днес майстори.

Тази преценка предизвика в Йогоровия поглед изблик на яростен плам. Забелязал това, Мусаши намери за уместно да повтори своето предупреждение.

— Оставете надменността сега да властва — завърши той. — Безсмислено е да се излагате на такава огромна опасност заради някаква проста обида. Не се залъгвайте с мисълта, че поражението на Шиндзо прехвърля на вас отговорността да уредите сметките. Ако се опитате да го направите, просто ще повторите станалото с него. Би било глупаво, много глупаво от ваша страна.

След като Мусаши се изгуби от поглед, Йогоро се облегна на стената и скръсти ръце. Тихо, с леко потрепващ глас, той промълви:

— Значи дотам се е стигнало. Дори Шиндзо не е успял!

Вперил празен поглед в тавана, той се замисли за писмото, което Шиндзо му бе оставил. Там се казваше, че целта на напускането му е да убие Коджиро и че ако не успее, Йогоро навярно никога повече няма да го види жив.

Това, че не е загинал, съвсем не правеше поражението на Шиндзо по-малко унизително. След като училището бе принудено да прекъсне своята дейност, гражданите като цяло останаха с убеждението, че Коджиро е бил прав — Висшето училище Обата е обучавало страхливци или в най-добрия случай — теоретици, лишени от способност за действие. Това доведе до бягството на някои от учениците. Други, разтревожени от болестта на Кагенори и от явния упадък на школата Кошу, преминаха към съперничещата й школа Нагамура. Само още двама или трима продължаваха да живеят в училището.

Йогоро реши да не казва на баща си за Шиндзо. Стори му се, че единствената останала сега възможност за него е да се грижи възможно най-добре за стареца, макар мнението на лекарите да бе, че не може да става дума той да се възстанови.

— Йогоро, къде си?

Йогоро постоянно се смайваше как, когато поискаше да повика сина си, гласът на неговия баща, макар да бе пред вратите на смъртта, ставаше като на съвършено здрав човек.

— Ида — Той изтича до стаята на болния, падна на колене и попита: — Викахте ли ме?

Както често правеше, когато се умори да лежи изпънат по гръб, Кагенори се бе подпрял на стената до прозореца, пъхнал възглавницата под лакътя си.

— Кой беше този самурай, дето току-що излезе от портата? — попита.

— А-а — започна Йогоро, объркан. — О, този ли? Никой от значение. Просто носеше някакво известие.

— Известие откъде?

— Ами, изглежда с Шиндзо е станало произшествие. Самураят дойде да ни каже. Представи се като Миямото Мусаши.

— М-м. Не е родом от Едо, нали?

— Не. Разбрах, че е от Мимасака. Ронин е. Да не ви се е сторил познат?

— Не — отвърна Кагенори, живо поклащайки рядката си посивяла брада. — Не си спомням някога да съм го виждал или чувал за него… През живота си съм срещал много хора — на бойното поле, както и в ежедневието. Някои бяха много добри, ценях ги много. Онези, които можех да сметна за истински самураи, в пълния смисъл на думата, бяха малцина. Този мъж — Мусаши ли каза? — ми се понрави. Бих искал да се срещна с него, да поговорим. Иди го помоли да се върне.

— Да, господине — отвърна покорно Йогоро, но преди да е станал, с малко озадачен глас добави: — Какво ви е направило впечатление в него? Видели сте го само от разстояние.

— Ти не би могъл да разбереш. Когато вече можеш, ще си стар и съсухрен като мен.

— Обаче трябва да е имало нещо в него.

— Възхитих се на неговата бдителност. Дори при болен старец като мен той не остави предпазливостта да му измени. Щом влезе през портата, спря и се огледа — за разположението на къщата, за прозорците и това дали са отворени или затворени, за пътеката към градината — за всичко. И това обхвана само с един поглед, без въобще да се държи някак неестествено. Всеки би предположил, че той просто се спира за миг в знак на уважение към домакина. Бях смаян.

— Значи смятате, че той е наистина достоен самурай?

— Навярно. Сигурен съм, че ще е много интересно да се разговаря с него. Повикай го да се върне.

— Не ви ли е страх, че това ще ви се отрази зле?

Кагенори доста се бе развълнувал и това напомни на Йогоро лекарското предупреждение, че баща му не бива да говори дълго време.

— Не се тревожи сега за моето здраве. От години чакам да срещна мъж като този. Не съм изучавал военна наука толкова време, за да я преподавам на деца. Признавам, че моето учение за военната наука е свързано с школата Кошу, но то не е просто продължение на опита на прочутите воини от Кошу. Представите ми се различават от онези на Такеда Шинген, Уесуги Кеншин, Ода Нобунага или останалите военни предводители, които доскоро се биеха за власт над страната. Оттогава задачите на военната наука станаха други. Моето учение има за цел постигането на мир и спокойствие. Някои от тези неща ти знаеш, но въпросът е — на кого мога да поверя сега замислите си?

Йогоро мълчеше.

— Ако и да има много неща, които искам да ти предам в наследство, сине мой, ти още си незрял, твърде незрял, за да оцениш забележителните качества на човека, когото току-що си срещнал.

Йогоро сведе поглед, но понесе този упрек мълчаливо.

— Щом дори аз, при все че съм склонен да гледам благосклонно на всички твои постъпки, те смятам за незрял, няма съмнение — ти още не си човекът, който ще продължи делото ми, тъй че трябва да намеря подходящ такъв и да поверя твоето бъдеще нему. Все чаках този да се появи. Спомни си — когато черешовият цвят пада, от вятъра зависи да пръсне прашеца му.

— Вие не бива да падате, татко. Трябва да се опитате да живеете.

Старият човек погледна строго и вдигна глава.

— Такива приказки доказват, че си още дете! Сега върви бързо да намериш самурая!

— Да, господине!

— Не го насилвай. Само му предай какво съм ти казал и го доведи със себе си.

— Веднага, татко.

Йогоро тичешком тръгна. Излязъл навън, той се насочи първо в посоката, накъдето видя, че пое Мусаши. После огледа навсякъде в двора на светилището, отиде даже до главната улица, която пресичаше Комачи, но напразно.

Не остана много стреснат, тъй като не беше така дълбоко убеден като баща си в превъзходството на Мусаши, нито пък остана благодарен за предупреждението, което този му даде. Съвсем неприятно му бе да слуша за изключителните способности на Коджиро и за това, колко глупаво е „да се излага на такава огромна опасност заради някаква проста обида“. Все едно Мусаши беше дошъл нарочно, за да възхвалява Коджиро.

Дори докато още слушаше покорно баща си, вече си мислеше: „Не съм толкова млад и незрял, колкото казваш.“ И истината бе, че тъкмо в тази минута не би могло по-малко да го е грижа какво мисли Мусаши.

Двамата са приблизително на еднаква възраст. Дори дарбата на Мусаши да е изключителна, има граници на това, което може да знае и което умее. По-рано Йогоро бе напускал дома за година, две години, даже за три, за да води живот на аскет — шугийоша. Известно време прекара в училището на друг един познавач на военното дело и после изучава Дзен при един много строг учител. И при все това баща му, след като едва бе зърнал този непознат ронин, не само си състави преувеличено — по подозренията на Йогоро — мнение за качествата му, но стигна дотам да препоръча Мусаши на своя син като образец за подражание.

„Може направо да се връщам, помисли си тъжно младежът. Явно няма начин да убедиш един родител, че неговият син вече не е дете.“ Отчаяно копнееше за деня, когато Кагенори ще го погледне и внезапно ще забележи, че е и голям мъж, и смел самурай. Болеше го при мисълта, че баща му може да умре, преди този ден да е дошъл.

— Хей, Йогоро! Йогоро сте, нали?

Йогоро се извъртя на пети и видя, че гласът е на Накатогава Хандаю, самурай от дома Хосокава. Напоследък не се бяха виждали, но беше време, когато Хандаю редовно посещаваше занятията на Кагенори.

— Как е нашият почитан учител със здравето? Толкова задължения имам, че не ми остава време да се отбия.

— Почти все така е, благодаря.

— А чувах също, че Ходжо Шиндзо нападнал Сасаки Коджиро и бил победен.

— Нима вече сте научили за това?

— Да, тази сутрин при господаря Хосокава говореха за случката.

— Станало е едва снощи.

— Коджиро гостува при Ивама Какубей. Какубей трябва да е разказал някому. Дори господарят Тадатоши знаеше.

Йогоро бе прекалено млад да слуша хладнокръвно това, но пък не му се искаше с някое неволно потрепване да издаде гнева си. Сбогува се колкото можа по-бързо с Хандаю и се забърза към дома.

Вече бе взел решение.

Градската мълва

Съпругата на Косуке беше в кухнята и правеше отвара за Шиндзо, когато влезе Йори.

— Сливите са взели да пожълтяват — обяви той.

— Щом почти са узрели, значи скоро ще запеят жетварите — отвърна тя разсеяно.

— Вие не мариновате ли сливите?

— Не. Тук не сме много хора, а за да мариноваме всичките тези сливи ще трябват няколко мерки сол.

— Солта няма да се похаби, обаче ако не ги мариновате, сливите ще се похабят. А в случай, че стане война или наводнение, те ще ви дойдат добре, нали така? И понеже сте заета да се грижите за ранения, аз с радост бих ги мариновал за вас.

— Боже, какво смешно дете си! Да се тревожиш за наводнения и такива работи! Разсъждаваш като старец.

Йори вече вадеше от долапа една празна дървена кофа. С нея в ръка излезе в градината и погледна нагоре към сливовото дърво. Уви, макар и достатъчно пораснал, за да се тревожи за бъдещето, той още бе толкова млад, че видът на един свирещ жетвар лесно успя да отвлече вниманието му. Промъкна се към него, улови го и го задържа в шепи, при което насекомото зацвъртя като ужасена вещица.

Докато надзърташе между палците си, Йори изпита някакво странно чувство. Насекомите трябва да се безкръвни, помисли си, а този жетвар е топъл. Може би, поставени пред смъртна опасност, дори жетварите изпускат топлина от тялото си. Изведнъж го обзе смес на страх и съжаление. Разтвори длани, подхвърли жътваря във въздуха и го загледа как отлита към улицата.

Сливовото дърво, доста голямо, даваше подслон на немалко на брой обитатели — тлъсти гъсеници с изненадващо красив мъх, калинки, мънички сини жабки, които се лепяха по долната страна на листата, спящи пеперудки и подхвърчащи наоколо конски мухи. Загледан очаровано в този малък кът на животинското царство, Йори се замисли, че безчовечно би било да хвърля в безпокойство всички тези благородни създания, като разклати някой от клоните. Предпазливо се протегна, откъсна една слива и отхапа от нея. После леко разлюля най-близкия клон и с изненада установи, че плодовете не падат. Протегна се отново, набра няколко сливи и ги пусна в кофата под себе си.

— Кучи син! — извика в следващия миг Йори и изведнъж метна три-четири сливи към тясната пътека покрай къщата.

Прътът за сушене на пране между дома и оградата се срути с трясък на земята и оттам се чу бърз шум на отдалечаващи се към улицата стъпки.

Лицето на Косуке се показа зад бамбуковата решетка на прозореца на работилницата.

— Какъв беше този шум? — попита той, облещил очи от изненада.

Скочил от дървото, Йори извика:

— Още някакъв непознат мъж се криеше в сянката. Приклекнал беше право там на пътеката. Замерих го със сливи и той избяга.

Майсторът излезе навън, като бършеше ръце с една кърпа.

— Що за човек?

— Негодник.

— Някой от хората на Хангавара ли?

— Не знам. Защо тия хора идват да надзъртат тук?

— Търсят случай да отмъстят на Шиндзо.

Йори погледна към задната стая, където раненият тъкмо допиваше своята отвара. Раната му бе дотолкова зараснала, че вече не беше нужна превръзка.

— Косуке — обади се Шиндзо.

Майсторът отиде до ръба на терасата и попита:

— Как се чувствате?

Шиндзо бутна подноса настрана и седна по-чинно.

— Искам да се извиня, че ви създадох толкова грижи.

— Въобще не говорете за това. Съжалявам, че бях прекалено зает, за да направя за вас нещо повече.

— Забелязвам, че освен дето се тревожите за мен, ви безпокоят и тези негодници от Хангавара. Колкото по-дълго оставам, толкова по-голяма ще е опасността те да почнат да гледат и на вас като на враг. Струва ми се, трябва да си вървя.

— Даже не си помисляйте за това.

— Сега вече, както виждате, съм много по-добре. Готов съм да се прибера у дома.

— Днес ли?

— Да.

— Не бързайте толкова. Почакайте поне, докато се върне Мусаши.

— По-добре да не чакам, но моля ви, благодарете му от мое име. Той беше много внимателен към мен. Сега вече свободно мога да ходя.

— Вие изглежда не ме разбирате. Хората на Хангавара ден и нощ държат тази къща под наблюдение. Ще се нахвърлят върху вас в мига, в който излезете от вратата. Въобще не мога да ви пусна да си тръгнете сам.

— Имаше защо да убия Джуро и Короку. Не аз, а Коджиро започна всичко това. Но щом искат да ме нападнат, нека нападат.

Шиндзо бе на крака, готов да си върви. Усетили, че няма начин да го задържат, Косуке и жена му излязоха пред работилницата да го изпратят.

Точно в този миг на вратата се появи Мусаши с мокро от пот загоряло чело.

— Излизате ли? — попита. — В къщи ли се прибирате?… Е, радвам се да видя, че се чувствате достатъчно добре, но е опасно да вървите сам. Ще дойда с вас.

Шиндзо се опита да откаже, обаче Мусаши настоя. След няколко минути двамата потеглиха заедно.

— Трябва да ви е трудно да вървите, след като толкова дълго бяхте на легло.

— Земята някак ми се струва по-стръмна, отколкото е всъщност.

— До Хиракава Тенджин е доста път. Защо да не наемем за вас един паланкин?

— Навярно трябваше да спомена това по-рано. Аз не се връщам в училището.

— О? Тогава къде?

Свел поглед, Шиндзо отговори:

— Доста унизително е, но смятам да се прибера за известно време в дома на баща ми. Това е в Ушигоме.

Мусаши спря един паланкин и почти насила накара Шиндзо да се качи в него. Въпреки настояванията на носачите отказа да вземе такъв и за себе си — за разочарование на хората от Хангавара, които надничаха иззад отсрещния ъгъл.

— Гледайте — качи Шиндзо на паланкин.

— Видях го да поглежда насам.

— Още е много рано да правим нещо.

След като при външния ров паланкинът сви надясно, те придърпаха полите си, навиха ръкави и тръгнаха подир него. Блесналите им очи изглеждаха готови да изскочат и да се впият в гърба на Мусаши.

Мусаши и Шиндзо бяха стигнали махалата Ушигафучи, когато от дръжката на паланкина отскочи малък камък. В същия миг шайката почна да вика и тръгна напред да заобиколи жертвата си.

— Чакай! — извика някой от тях.

— Стой сега на място, копеле!

Носачите ужасени пуснаха паланкина и побягнаха. Шиндзо пропълзя навън с ръка върху сабята. Вдигна се на крака, зае бойна стойка и извика:

— На мен ли казвате да чакам?

Мусаши скочи пред него и на свой ред кресна:

— Кажете какво искате?

Негодниците предпазливо се скупчиха по-нагъсто, като че напосоки газят през вода и гледат да не затънат в дълбокото.

— Знаеш какво искаме! — процеди един. — Предай ни тоя страхливец, когото браниш. И не опитвай да хитруваш — или и ти си мъртъв.

Насърчени от такава дързост, всичко запреливаха от кръвожадно настървение, но никой не пристъпи да нанесе удар със сабята си. Пламъкът в погледа на Мусаши стигаше да ги държи на разстояние. Проклинаха и кълняха от безопасна далечина.

Мусаши и Шиндзо мълчаливо бяха впили в тях погледи. Едва след няколко мига Мусаши ги стресна с вика:

— Ако между вас е Хангавара Яджибей, нека излезе напред.

— Началникът не е тук. Но ако имате нещо да казвате, говорете на мен, Нембуцу Тадзаемон и аз ще ви направя услугата да ви изслушам.

Възрастният мъж, който излезе напред, носеше бяло ленено кимоно, а около врата му висеше будистка молитвена броеница.

— Какво имате срещу Ходжо Шиндзо?

Като повдигна рамене, Тадзаемон отвърна:

— Той уби двама от нашите.

— Според Шиндзо вашите двама негодници са помогнали на Коджиро да убие няколко ученика от училището Обата.

— Онова е било едно, а това беше друго. Ако не си уредим сметките с Шиндзо, по улицата ще ни се присмиват.

— Може там, където живеете, нещата да стават по този начин — заяви с помирителен тон Мусаши, — но между самураи е по-различно. Сред воините не може да виниш някого за това, че е подирил и намерил оправдано отмъщение. Един самурай може да си отмъсти заради справедливостта или за да защити своята чест, но не и да се бие заради някаква лична вражда. Това не подобава на мъже. И това, което се опитвате сега да направите, също не е мъжествено.

— Не било мъжествено ли? В липса на мъжественост ли ни обвинявате?

— В случай, че Коджиро излезеше сега и ни предизвикаше от свое име, това щеше да е в реда на нещата. Не можем обаче да се замесваме в сбиване, започнато от хора, които той е пратил.

— Ето, почвате самодоволно да ни поучавате като всички останали самураи. Говорете, каквото си искате. Ние въпреки всичко трябва да защитим името си.

— Ако самураите и хората извън закона почнат да се бият за това кой да управлява, улиците ще потънат в кръв. Този спор може да се уреди само при градския наместник. Какво ще кажете, Нембуцу?

— Тъпотии. Ако това можеше да го уреди наместника, ние на първо място нямаше да сме тук.

— Чуйте, вие на колко сте години?

— Това какво ви влиза в работата?

— Бих казал, че ми се виждате достатъчно възрастен да не водите група младежи на безсмислена смърт.

— Я си запазете умните приказки. Не съм прекалено стар да се бия!

Тадзаемон изтегли сабя и негодниците с блъскане и викове пристъпиха напред.

Мусаши приклекна, за да избегне удара му, после го улови за тила на посивялата глава. С десетина широки крачки стигна до рова и набързо го метна през ръба. После, щом тълпата се събра ведно, се спусна назад, хвана Шиндзо през кръста и с него побягна.

Затича през някакво поле, към склона не съседния хълм. Под тях в рова се вливаше поток, а в подножието на склона се виждаше синкаво тресавище. По средата на пътя Мусаши спря и изправи Шиндзо на крака.

— Сега — каза — да бягаме.

Шиндзо се поколеба, но Мусаши го бутна да върви напред.

Негодниците се съвзеха от изненадата и тръгнаха да ги гонят.

— Хванете го!

— Безсрамници!

— Това ми било самурай!

— Не може да хвърли Тадзаемон в рова и после да се измъкне!

Без да обръща внимание на подигравките и хулите, Мусаши се обърна към Шиндзо:

— Не си и помисляйте да се забърквате във вражда с тях. Бягайте! В случай като този това е единственото, което може да се направи. — След малко с усмивка добави: — Не е толкова лесно да ни настигнат при тази местност, а?

Минаваха през мястото, което по-късно щеше да стане познато като Ушигафучи и хълма Кудан. По онова време обаче всичко бе гъсто обрасло.

Докато се откъснат от преследвачите, лицето на Шиндзо стана мъртвешки бледо.

— Уморихте ли се? — попита загрижено Мусаши.

— Не… не съм толкова зле.

— Допускам, не ви се е харесало, че ги оставихме така да ни обиждат, без да им отвърнем.

— Е…

— Ха-ха! Помислете върху това спокойно и ще видите основанието. Има случаи, когато по-добре се чувстваш, след като си побягнал. Ето там има един поток. Изплакнете си устата и после ще ви заведа в дома на баща ви.

След няколко минути пред тях се показа гората около светилището Акаги Мьоджин. Къщата на господаря Ходжо бе точно под него.

— Надявам се да влезете да се запознаете с баща ми — покани го Шиндзо, щом стигнаха кирпичената стена, която обграждаше дома.

— Някой друг път. Починете си добре и се грижете за себе си.

С тези думи Мусаши си тръгна.

След тази случка името на Мусаши можеше твърде често да се чуе по улиците на Едо — много по-често, отколкото той самият би искал. Хората го наричаха „измамник“ и „най-голям от всички страхливци“, и заявяваха: „срамота… позор за самурайското съсловие. Ако страхливец като този е разгромил Йошиока в Киото, те трябва да са били безнадеждно слаби. Трябва да ги е предизвикал, понеже е знаел, че не могат да се защитят. И после, преди да дойде истинска опасност, сигурно е избягал. Този лицемер иска само да пробутва името си на хора, които не разбират от саблен бой.“ Не след дълго беше невъзможно да се намери и един човек, който с някоя дума да се застъпи за Мусаши.

Венец на обидите бе една разкачена по цял Едо обява:

На вниманието на Миямото Мусаши, който се уплаши и побягна. Вдовицата Хониден жадува отмъщение. И ние бихме искали да видим сега не гърба, а лицето Ви. Ако сте самурай, излезте на бой.

Братството Хангавара

Книга шеста
Слънце и луна

Малък разговор

Преди да закуси, господарят Хосокава Тадатоши започваше деня си с изучаване на конфуцианските писания. Служебните задължения, които често налагаха присъствието му в крепостта Едо, поглъщаха по-голямата част от неговото време, но когато успееше да намери възможност, той се упражняваше в бойните изкуства. Вечерите, винаги, когато може, обичаше да прекарва в обществото на младите самураи на служба при него.

Обстановката доста напомняше задружно семейство, насядало около своя старейшина — не изцяло свойска, естествено, тъй като не бе желателно негово височество да бъде смятан просто за един от младежите, но все пак с не така строго съблюдаване на обичайните правила за поведение. Тадатоши, изтегнал се в леко ленено кимоно, поощряваше събеседване, което често стигаше и до най-новите клюки.

— Окатани — обърна се той към един от по-яките от мъжете.

— Да, господине.

— Чувам, че си станал доста добър с копието.

— Така е. Всъщност, много добър.

— Ха-ха. Ти определено не страдаш от превзета скромност.

— Е, господине, след като всички останали казват така, защо аз да го отричам?

— В скоро време сам ще проверя колко всъщност си напреднал.

— Бездруго чакам този ден, но той изглежда все не идва.

— И имаш късмет, че е така.

— Кажете, господине, вие чувал ли сте песента, която всички пеят?

— Коя е?

— Започва така:

Има майстори на копието,

има всякакви майстори,

но най-голям от всички е

Окатани Городжи…

Тадатоши се засмя.

— Не можеш така лесно да ме залъжеш. Тази песен е за Нагоя Сандзо.

Останалите се присъединиха към смеха му.

— О, значи я знаете?

— Ще се изненадате колко много работи знам аз.

Господарят се накани да даде още примери за своето всезнание, но помисли и се отказа. Обичаше да чува какво мислят и говорят хората му и смяташе за свое задължение да бъде добре осведомен, но надали щеше да е от полза да разкрива докъде всъщност се простират знанията му. Вместо това попита:

— Колко от вас се занимават с копието и колко — със сабята?

От общо седем, петима изучаваха боя с копие и само двама — този със сабя.

— Защо толкова много от вас предпочитат копието? — попита Тадатоши.

Общото мнение на привържениците на това оръжие бе, че е по-полезно в битката.

— А как смятат двамата бойци със сабя?

— Сабята е по-добрата — отвърна единият. — Боят със сабя подготвя за война, но и за мир.

Това бе постоянен предмет на обсъждане и обикновено спорът биваше оживен.

— Колкото по-дълго е копието, толкова по-добре, стига да не е прекалено дълго, за да си служи човек с него — заяви някой от бойците с копие. — Може да се използва за страничен удар, за мушкане и сечене, а ако не успееш с него, винаги можеш да си помогнеш със сабята. А ако имаш само сабя и тя се счупи — дотам си.

— Може това да е вярно — подметна защитникът на сабята, — но работата на самурая не се ограничава само с бойното поле. Сабята е неговата душа. Да се упражняваш в сабленото изкуство значи да пречистиш и да овладееш своя дух. В най-общ смисъл сабята е основа на всяко военно обучение, каквито и слаби страни да има в битката. Ако вникнеш във вътрешното значение на Пътя на самураите, добитото самообладание може после да бъде прилагано при употребата на копие и дори на пушка. Познаваш ли сабята, не правиш глупави грешки и не се оставяш да те изненадат. Боят със сабя е изкуство с всестранно приложение.

Доводите от двете страни биха могли да се редят до безкрайност, ако Тадатоши, който досега слушаше, без да взима страна, не бе казал:

— Майносуке, каквото каза преди малко ми се стори като нещо, което си чул от друг.

Мацушита Майносуке опита да се защити:

— Не, господине. Това е мое собствено мнение.

— Хайде, бъди искрен.

— Е, да ви кажа право, чух нещо от този род, когато наскоро гостувах на Какубей. Сасаки Коджиро каза горе-долу същото. Това обаче така добре съвпадна с моите мисли, че… Аз не се опитвах да заблудя никого. Сасаки просто го изказа по-добре, отколкото бих могъл аз.

— Аз нищо друго не съм си помислил — отвърна Тадатоши с многозначителна усмивка.

Споменаването на Коджиро му напомни, че още не е взел решение дали да приеме препоръката на Какубей.

Какубей загатна, че тъй като Коджиро не е много възрастен, могат да му предложат някъде към хиляда крини ориз. Ставаше дума обаче за много повече от издръжката. Бащата на Тадатоши многократно му бе казвал, че от първостепенна важност е първо да преценяваш добре самураите, когато ги взимаш на служба, а после да се отнасяш добре с тях. Преди да приемеш някого, когото са ти предложили, наложително е да претеглиш не само уменията, а и характера му. Без значение колко способен може да ти се струва един човек, в случай, че той не може да работи в съгласие със служителите, които са направили от дома Хосокава това, което е днес, той ще е безполезен.

Владението, съветваше старият Хосокава, е като крепост, построена от множество камъни. Камък, който не може да бъде издялан така, че да съвпадне добре с останалите, ще отслаби цялата постройка, ако и сам по себе си да е с отлични размери и качества. Един съвременен даймио оставя неподходящите камъни в планините и полята, където и бездруго са в изобилие. Голямата задача е да бъде намерен онзи основен камък, който добре ще укрепи зида на крепостта. Като се погледне така, помисли си Тадатоши, младостта говори в полза на Коджиро. Още е в годините, когато се изгражда като боец и следователно ще е податлив на известно влияние.

Сети се и за другия ронин. Нагаока Садо спомена за пръв път Мусаши на едно от тези техни вечерни събирания. Макар Садо първоначално да го бе изпуснал, Тадатоши не бе забравил за Мусаши. Ако сведенията на Садо са верни, Мусаши е и по-добър боец от Коджиро, и достатъчно разностранен като личност, за да бъде ценен в управлението.

Сравнявайки двамата, трябваше да признае, че повечето даймио биха предпочели Коджиро. Той произхожда от добро семейство и из основи е изучавал Изкуството на войната. Въпреки своята младост вече си е изработил забележителен стил и си е спечелил значителна слава като боец. Историята за „блестящата“ му победа над учениците от Обата край брега на Сумида и после — при бента на Канада, вече бе добре известна.

От известно време за Мусаши не се бе чуло нищо. Победата при Ичиджоджи му бе създала име. Това обаче беше преди години, а скоро след това се пръсна и мълва, че разказът бил преувеличен и че Мусаши от славолюбие предизвикал сам битката, нападнал изневиделица и после веднага побягнал на връх Хиеи. Въобще след всяка по-забележителна постъпка на Мусаши следваше вълна от слухове, които петняха характера и способностите му. Стигнало се бе дотам дори самото споменаване на неговото име да бъде посрещано със забележка на укор. Или пък въобще да не му обръщат внимание. Син на никому неизвестен воин от планините на Мимасака, той бе незначителен по произход. Макар други хора от скромни семейства — на първо място Тойотоми Хидейоши, който бе роден в Накамура в областта Овари — в близкото минало да бяха стигнали върховете на славата, хората като цяло отдаваха значение на обществените различия и не бяха склонни да обръщат много внимание на човек с миналото на Мусаши.

Както занимаваше с този въпрос ума си, Тадатоши се огледа и попита:

— Някой от вас познава ли самурай на име Миямото Мусаши?

— Мусаши ли? — отвърна с изненада нечий глас. — Нямаше да е възможно да не сме чули за него. Името му се носи из целия град.

Очевидно това име наистина бе познато на всички присъстващи.

— И заради какво?

По лицето на Тадатоши се изписа израз на очакване.

— Има закачени обяви за него — обади се един от младежите с вид, че премълчава нещо.

Друг мъж, на име Мори, додаде:

— Хората си ги преписваха, та и аз направих така. Листът сега е у мен. Да го прочета ли?

— Ако обичаш.

— А, ето го — обади се Мори, като разгъна някакво омачкано парче хартия. — „На вниманието на Миямото Мусаши, който се уплаши и побягна…“

Мъжете повдигнаха вежди и се усмихнаха, обаче лицето на Тадатоши остана сериозно.

— Това ли е всичко?

— Не — Той дочете останалото и добави: — Обявите са били закачени от една дружина от дърводелския квартал. На хората им се струва забавно, понеже някакви улични негодници са хванали сега самурай за носа.

Тадатоши леко се намръщи, понеже му се стори, че тези обиди срещу Мусаши поставят под съмнение неговата собствена преценка. Това далеч не съвпадаше с представата, която си бе изградил за този човек. При все това не бе готов веднага да приеме чутото за чиста монета.

— Хм — промърмори. — Питам се дали наистина е такъв човек.

— Аз стигам до извода, че е недостоен никаквец — обади се Мори, чието мнение споделяха и останалите. — Или поне страхливец. Ако не беше, щеше ли да остави така да калят името му?

Часовникът удари и мъжете си тръгнаха, но Тадатоши остана да седи, като си мислеше: „Има нещо необичайно в този човек.“ Не бе от онези, които биха се повлияли от общото мнение и с любопитство би чул разказа на самия Мусаши за станалото.

На следващата сутрин, след като изслуша една беседа върху китайските класици, господарят излезе от своя кабинет на терасата и зърна в градината Садо.

— Добро утро, стари ми приятелю — поздрави високо той.

Садо се извърна и любезно се поклони за сутрешен поздрав.

— Все още ли го търсите? — попита Тадатоши.

Озадачен от въпроса, Садо само го изгледа недоумяващо.

— Искам да кажа, още ли се оглеждате за Миямото Мусаши?

— Да, господарю.

Садо сведе поглед.

— Ако все пак го намерите, доведете го тук. Бих искал да видя що за човек е.

Малко след пладне на същия ден Какубей дойде на стрелбището с лък до Тадатоши и повтори своята препоръка за Коджиро.

Докато вдигаше лъка, Младият господар спокойно отвърна:

— Простете, бях забравил. Доведете го, когато пожелаете. Бих искал да го огледам. Дали ще стане служител или не, добре знаете, е отделен въпрос.

Жуженето на насекомите

Седнал в задната стая на къщичката, която Какубей му бе предоставил, Коджиро оглеждаше своя „Дълъг прът“. След произшествието с Ходжо Шиндзо той помоли Какубей да настои пред майстора оръжието да му бъде върнато. Получи го тази сутрин.

„Естествено, няма да е лъсната“, бе предположил Коджиро, но всъщност по сабята бе работено с внимание и грижа, които надминаваха и най-големите му очаквания. Синьо черният, подобен на дълбок поток метал сега изпускаше ярко бяло сияние — светлината на отминали столетия. Ръждивите места, които преди грозяха оръжието като петна от проказа, ги нямаше; вълнообразната ивица от закаляването, която разделяше острието от задния ръб, преди зацапана със засъхнала кръв, сега си бе върнала спокойната хубост на луна, плаваща в мъгливо небе.

„Все едно я виждам за първи път“, възхити се Коджиро. Неспособен да отдели очи от сабята, така и не чу посетителя, който се обади от пред къщата:

— Тук ли сте?… Коджиро?

Тази част на хълма носеше името Цукиномисаки заради великолепния изглед, който даваше към изгряващата луна. От стаята си Коджиро можеше да види частта от залива, която се простираше от Шиба до Шинагава. Подобните на пяна облаци над водата изглеждаха, сякаш са на височината на погледа. Точно в този миг белотата на далечните хълмове и синкавозеленото на водата му се сториха слети с цвета на острието.

— Коджиро? Няма ли никой тук?

Този път гласът идваше от обраслата с трева странична порта.

Изваден от унеса си, Коджиро извика:

— Кой е? — и върна сабята в ножницата. — Аз съм в задната стая. Щом искате да ме видите, заобиколете до терасата.

— А, ето ви и вас — възкликна Осуги, като дойде до място, откъдето можеше да надзърне вътре в къщата.

— Я, каква изненада! — отвърна сърдечно Коджиро. — Какво ви е накарало да излезете в горещ ден като този?

— Само минутка. Да си измия краката. После можем да говорим.

— Кладенецът е ето там. Внимавайте — доста е дълбок. Момче, иди ти с нея и внимавай да не падне вътре.

Мъжът, за когото се отнасяше това „момче“, бе нископоставен член на шайката на Хангавара, когото бяха пратили да придружи Осуги.

След като изми потното си лице и изплакна нозе, Осуги влезе в къщата и размени с Коджиро няколко думи за поздрав. Като забеляза приятния ветрец, който идваше от брега, тя примижа и отбеляза:

— Къщата е хубава и прохладна. Не се ли боите, че като пребивавате на удобно място като това, ще се размързелите?

Коджиро се засмя.

— Аз не съм като Матахачи.

Старицата премигна тъжно, но остави жегването му без отговор.

— Простете, че не ви нося същински подарък — извини се. — Вместо това ще ви дам една сутра, която преписах. — И като му подаде „Сутра за великата родителска обич“, добави: — Моля, прочетете я, когато имате време.

Хвърлил един бегъл поглед към делото й, Коджиро се обърна към нейния водач и каза:

— Сега се сещам. Вие закачихте ли обявите, които ви написах?

— Онези, дето да накарат Мусаши да се покаже ли?

— Да, тези.

— Отне ни почти два дни, но ги окачихме почти на всяко по-важно кръстовище.

— На път за насам минахме покрай няколко — обади се Осуги. — Навсякъде, където има окачена, хората са се събрали и бъбрят. Добре ми стана, като ги чух какво говорят за Мусаши.

— Ако той не отвърне на предизвикателството, с него като самурай е свършено. Цялата страна ще му се присмива. Това ще трябва да ви стигне за отмъщение, бабо.

— За нищо на света. Присмехът няма да го трогне. Той няма срам. И това няма да задоволи и мен. Искам да го видя наказан веднъж и завинаги.

— Ха-ха — засмя се Коджиро, комуто нейната твърдоглавост се стори забавна. — Вие остарявате, но не се предавате, а? Всъщност, за нещо определено ли идвате?

Старата госпожа седна по-представително и обясни, че след повече от две години при Хангавара сметнала, че трябва да продължи пътя си. Не бивало безкрайно да живее за сметка на Яджибеевото гостоприемство, а от друга страна й омръзнало също да се грижи за цяло домочадие грубияни. Видяла близо до брода Йорой едно хубаво местенце, което може да наеме.

— Вие какво мислите? — Лицето й бе сериозно и гледаше въпросително. — Не изглежда, че ще намеря Мусаши скоро. А имам чувството, че Матахачи е някъде в Едо. Смятам, че трябва да накарам да ми пратят малко пари от къщи и да остана още известно време тук. Обаче, както казах, не на гости.

Нямаше причина Коджиро да възразява и той бързо се съгласи с нея. Неговата собствена връзка с дома Хангавара, която в началото му носеше развлечение и полза, сега почваше малко да го притеснява. Нещо такова със сигурност не би било от полза на един ронин, който си търси покровител. Вече бе решил да прекрати занятията си.

Коджиро повика един от Какубеевите слуги и му нареди да донесе от бостана зад къщата диня. Докато им я нарежат и поднесат, двамата с Осуги бъбреха нещо, но не след дълго Коджиро изпроводи гостенката си с държание, което загатваше, че предпочита да се освободи от нея преди залез-слънце.

После собственоръчно помете стаите си и напръска градината с вода от кладенеца. Обраслите по оградата виещи се растения, стигнали до върха й и отново слезли до земята, заплашваха да впримчат основата на каменния кладенец. Белите им цветове се полюляваха на вечерния ветрец.

Отново влязъл в стаята си, Коджиро се излегна и лениво се запита дали домакинът му тази нощ пак ще бъде на пост в дома на Хосокава. Лампата, която вятърът бездруго щеше да изгаси, остана незапалена. Светлината на изгрялата над залива луна вече падаше по лицето на Коджиро.

В подножието на хълма някакъв млад самурай се прекатерваше през гробищната ограда.

Какубей върза коня пред една цветарница в подножието на хълма Исараго.

Странно, но тази вечер нямаше и помен от цветаря, който иначе винаги незабавно излизаше, за да се заеме с животното. Като не го видя вътре, Какубей заобиколи отзад и понечи да върже коня си за едно от дърветата. В този миг цветарят излезе тичешком иззад храма.

Като взе поводите от ръцете на Какубей, той задъхано рече:

— Простете, господине. В гробището имаше някакъв непознат, тръгнал нагоре по хълма. Аз му извиках, че оттук няма път. Обърна се и ме изгледа — ама ядосано, — после изчезна. — За миг млъкна, втренчи се в тъмните дървета и разтревожено добави: — Смятате ли, че може да е крадец? Казват, че напоследък в много домове на даймио се промъквали крадци.

Слуховете бяха стигнали и до Какубей, но той с къс смях отвърна:

— Това са приказки и нищо повече. Ако мъжът, когото сте видели, е бил крадец, то смея да твърдя, че ще е някой дребен крадльо или от ронините, които причакват хора по улицата.

— Е, тук сме точно на пътя за Токайдо и много пътници бяха нападнати от бегълци към други области. Като видя хора с подозрителен вид нощем и ми става неспокойно.

— Ако нещо се случи, изтичайте нагоре по хълма и ми тропнете на вратата. Имам един гост, който само се оплаква, че тук наоколо нищо не ставало.

— За Сасаки Коджиро ли говорите? Той доста се прослави като боец със сабя тук в квартала.

Тази вест никак не навреди на самоуважението на Какубей. Освен че харесваше младежа, той добре знаеше, че при признати самураи като него се смята и за мъдро, и за достопочтено да взимат под свое покровителство обещаващи млади хора. В случай на внезапна необходимост за него нямаше да има по-убедително доказателство на вярност към господаря от това да му осигури добри бойци. А ако някой от тях особено се отличи, ще бъде оценена и заслугата на служителя, който го е препоръчал. Едно от убежденията на Какубей бе, че за служителя не е желателно да мисли за собствената си полза, но при все това той оставаше реалист. В голямо владение като това на Хосокава малцина бяха служителите, готови изцяло да пренебрегнат своите интереси.

Въпреки, че бе получил длъжността си по наследство, Какубей бе верен на господаря Тадатоши толкова, колкото и останалите служители, без обаче да бъде от онези, които ще се опитат да засенчат другите с прояви на покорство. За целите на ежедневното управление хора като него бяха като цяло много по-полезни от юначагите, които все се стремят към някой бляскав подвиг.

— Върнах се — извика Какубей, като влизаше през портата на дома си.

Хълмът бе доста стръмен и винаги, докато стигне дотук, той леко се задъхваше. Тъй като бе оставил съпругата си на село и домът се обитаваше най-вече от мъже, с изключение само на няколко слугини и тук някак се чувстваше липса на женска ръка. И все пак във вечери, когато не бе на нощна стража, Какубей неизменно намираше каменната пътечка, която тръгваше от червената му порта, особено привлекателна, тъй като бе наскоро пръскана с вода в очакване на неговото прибиране. И още, колкото и късен да бе часът, някой винаги излизаше на входната врата да го посрещне.

— Коджиро тук ли е? — попита Какубей.

— Цял ден си стоя в стаята — отвърна слугата. — Излежава се и се радва на ветреца.

— Добре. Приготви малко саке и го помоли да дойде да се видим.

Докато траеха приготовленията, Какубей свали своите потни дрехи и се отпусна в банята. После наметна едно леко кимоно и влезе в дневната, където Коджиро си вееше с ветрило.

Внесоха сакето. Какубей наля с думите:

— Повиках ви, понеже днес се случи нещо обнадеждаващо, за което исках да ви кажа.

— Добра новина ли?

— Откакто споменах вашето име на господаря Тадатоши, той изглежда е чул за вас и от други места. Днес ми каза някой път в скоро време да ви доведа, за да се срещне вас. Знаете, че тези неща не се уреждат лесно. Десетки служители имат по някой, когото искат да препоръчат.

По гласа и държанието му ясно личеше, че очаква Коджиро да е безкрайно доволен.

Но той първо вдигна чашата към устните си и отпи. Щом проговори, изражението му не бе променено и каза само:

— Нека сега аз ви налея една.

Какубей не само че не се засегна, но и се възхити на младежа, че така успява да скрие чувствата си.

— Това значи, че съм успял да изпълня това, за което ме помолихте — продължи той. — Трябва да го отпразнуваме. Пийнете още.

Коджиро сведе леко глава и тихо каза:

— Благодарен съм ви за добрината.

— Аз естествено само изпълнявах своя дълг — отвърна скромно Какубей. — Когато някой е способен и надарен като вас, мой дълг пред господаря е да се погрижа на този човек да бъде обърнато внимание.

— Моля ви да не ме надценявате. И нека още веднъж да подчертая нещо. Не издръжката ме занимава. Просто смятам Хосокава за много достоен дом, на който да служи един самурай. В последователност са го водили трима изтъкнати мъже.

Тези трима мъже бяха Тадатоши и неговите баща и дядо — Сансай и Юсай.

— Не бива да смятате, че аз пък съм ви превъзнасял чак до небето. Нямаше нужда от това. Името Сасаки Коджиро е познато навсякъде в столицата.

— Как може да съм се прочул, след като само безделнича по цял ден тук? Не виждам по какъв начин съм се отличил. Просто в този град има и толкова много некадърници.

— Казано ми бе, че мога да ви доведа по всяко време. Кога бихте искали да отидем?

— За мен по всяко време е удобно.

— Какво ще кажете за утре?

— Чудесно.

Лицето на Коджиро не показваше нито особено въодушевление, нито притеснение, а само спокойна самоувереност.

Впечатлен дори още повече от това хладнокръвие, Какубей избра този момент, за да добави делово:

— Вие, естествено, разбирате, че негово височество няма да бъде в състояние да вземе окончателно решение, преди да се е срещнал с вас. Не бива това да ви тревожи — всичко е просто въпрос на време. За мен неясно остава само каква служба ще ви бъде предложена.

Коджиро остави чашата си на масата и впери поглед право в лицето на Какубей, после много хладно и дръзко заяви:

— Промених решението си. Съжалявам, че ви създадох толкова много грижи.

Кръвта сякаш щеше да шурне от долната част на ушите му, вече яркочервени от пиенето.

— К-к-какво? — запъна се Какубей. — Ще рече, че се отказвате от възможността за служба при дома Хосокава ли?

— Самата мисъл за това не ми харесва — отвърна рязко гостът, без да добави повече обяснения.

Гордостта му подсказваше, че няма основание да се оставя да го подлагат на разпит — десетки други даймио веднага, без да са го виждали дори, биха го взели на служба за хиляда и петстотин, дори две хиляди и петстотин крини ориз.

Озадаченото разочарование на Какубей изглежда никак не го впечатли, нито пък го бе грижа, че може да бъде сметнат за своенравен неблагодарник. Без помен дори от съмнение или съжаление, Коджиро мълчаливо дояде храната си и се върна в своите стаи.

Лунната светлина меко огряваше татамито. Протегна се пиянски на пода и сложил ръце под главата си, тихо се засмя сам. „Почтен мъж е този Какубей. Добрия, стар, почтен Какубей.“ Разбираше, че домакинът му няма да знае как да обясни на Тадатоши тази внезапна промяна, но знаеше също, че колкото и безобразно да се държи, Какубей няма да му се сърди много дълго.

Макар с привидно безразличие да отрече, че издръжката го занимава, всъщност целият бе погълнат от честолюбие. Искаше издръжка, а и много повече — всяко зрънце слава и успех, до които би могъл въобще да се добере. Иначе каква ще е ползата от изпитанията през всичките тези години на тежко обучение?

Честолюбието на Коджиро се различаваше от това на останалите само по големината си. Искаше да се прочуе в цялата страна като велик и преуспял, да донесе слава на своя дом в Ивакуни, да се радва на всяко от благата, за които човек би могъл да мечтае. Най-бързият път към известността и успеха бе да станеш много добър в бойните изкуства. Щастието му бе, че има вродена дарба за сабята — Коджиро знаеше това и то бе за него източник на немалка доза самодоволство. Бе обмислил бъдещето си с ум и забележителна предвидливост. Всяко едно от действията му бе предварително пресметнато така, че да го приближи до поставената цел. Какубей, макар и по-възрастен от него, му се струваше простодушен и някак прекалено податлив на чувствата.

Коджиро заспа със сънища за своето бляскаво бъдеще.

По-късно, щом лунната светлина се отмести на педя встрани по татамито, един глас, не по-силен от шумящия през бамбука вятър, се обади:

— Сега.

Някаква сянка мина през облака от комари и като жаба се промъкна под стряхата на тъмната къща.

Загадъчният мъж, когото бяха видели по-рано в подножието на хълма, се приближи бавно и тихо, докато стигна терасата. Там се спря и надзърна в стаята. Приведен в сянката, недокоснат от лунната светлина, докато не издаде звук той неопределено време би могъл да остане незабелязан.

Коджиро продължаваше да хърка. Тихото жужене на насекомите, за малко прекъснато от придвижването на мъжа, отново се понесе над росната трева.

Минутите отминаваха. После тишината бе нарушена от изтракването, с което мъжът изтегли сабята си и скочи горе на терасата.

Хвърли се върху Коджиро с едно „А-а-арх!“ и в следващия миг стисна зъби и нанесе удар.

Последва шумно изсвистяване и някакъв продълговат и тъмен предмет се стовари върху китката му. Началната сила на удара обаче бе голяма и вместо да падне от ръката му, сабята се заби в татамито на онова място, където допреди малко беше тялото на Коджиро.

Като риба, която се шмугва встрани от разсеклия водата прът, незасегнатата жертва сега се метна към стената. Сега стоеше с лице към натрапника, хванал в една ръка „Дългия прът“ и ножницата — в другата.

— Кой си ти?

Дишането на Коджиро бе спокойно. Бе чувствителен към шума на насекомите и дори падането на една капка, но сега остана невъзмутим.

— А-аз съм!

— „Аз“ не ми говори нищо. След като нападаш човек, докато спи, знам, че си страхливец. Как ти е името?

— Аз съм Йогоро, единственият син на Обата Кагенори. Вие сте се възползвал от болестта на баща ми и пръскате по целия град клевети за него.

— Не аз съм пръснал слуховете, а хората от Едо.

— А кой е прилъгал учениците му да излязат на бой и ги е избил?

— Това без съмнение го направих аз. Аз, Сасаки Коджиро. Какво мога да направя, щом съм по-добър от тях? По-силен. По-смел. По-вещ в Изкуството на войната.

— Как може да имате дързостта да го кажете, след като сте повикали тогава на помощ негодниците на Хангавара?

Коджиро изръмжа възмутено и пристъпи напред.

— Щом ме мразите, то хайде! Обаче всеки, който внася лични пристрастия в едно изпитание на силите според Изкуството на войната, не е даже страхливец. По-лош е и от това, по-жалък и достоен за присмех. Значи още веднъж ще трябва да освободя някой от хората на Обата от живота. Примирихте ли се вече с това?

Не дойде отговор.

— Попитах — примирихте ли се със съдбата си?

Пристъпи още крачка напред и отразената светлина от лъснатото наскоро острие на сабята заслепи Йогоро.

Коджиро се втренчи в плячката си, както някой прегладнял се втренчва в очакващото го ястие.

Орелът

Какубей съжали, че така глупаво се е оставил да бъде използван и се зарече повече да няма нищо общо с Коджиро. При все това вътрешно този човек продължаваше да му харесва. Не му харесваше обаче, че се оказа по средата между господаря и госта си.

После почна повторно да се замисля. „Може би държанието на Коджиро сочи колко изключителен човек е той. Някой обикновен самурай веднага щеше да се нахвърли на възможността да се срещне с господаря.“ Колкото повече разсъждаваше над Коджировия пристъп на раздразнителност, толкова повече му се нравеше независимият дух на този ронин.

През следващите три дни Какубей бе на нощна стража. Не видя Коджиро до сутринта на четвъртия ден, когато нехайно се отправи към стаите на младежа.

След кратко, но неловко мълчание започна:

— Искам да говоря с вас за минута, Коджиро. Вчера, когато си тръгвах, господарят Тадатоши ме попита за вас. Защо не се отбиете на стрелбището за лък да видите как стрелят Хосокава?

Щом Коджиро се ухили, без да даде отговор, Какубей допълни:

— Не разбирам защо държите да си мислите, че това е унизително. Обичайно е да се проведе разговор с някого, преди да му бъде предложена длъжност.

— Зная, но ако да кажем, той не ме одобри, тогава — какво? Нали ще бъда отхвърлен? Не съм толкова закъсал за пари, че да тръгна да се предлагам на онзи, който ще даде най-много.

— Тогава вината е моя. Аз не съм се изразил както трябва. Негово височество никога не е имал предвид нещо такова.

— Е, вие какъв отговор му дадохте?

— Още никакъв. Но той ми се струва малко нетърпелив.

— Ха-ха! Бяхте внимателен и много ми помогнахте. Допускам, че не бива да ви поставям в такова трудно положение.

— Няма ли да премислите и да идете поне веднъж да се срещнете с него?

— Добре, щом това е толкова важно за вас — отвърна Коджиро снизходително, но Какубей остана доволен.

— Ще бъде ли възможно днес?

— Толкова скоро ли?

— Да.

— По кое време?

— Какво ще кажете за рано следобед? Тогава той се упражнява в стрелба с лък.

— Добре, ще дойда.

Коджиро се зае със старателни приготовления за срещата. Кимоното, което избра, бе от отлично качество, а хакамата бяха направени от вносен плат. Над кимоното сложи официална, подобна на жилетка дреха от чиста коприна, без ръкави, но с твърди, разширяващи се навън рамене. За да допълни изискаността си, накара слугите да му донесат нови дзори и нова плетена шапка.

— Има ли кон, който мога да яздя? — попита.

— Да. Запасният кон на господаря, белият. До цветарницата в подножието на хълма е.

Като не успя да намери цветаря, Коджиро хвърли поглед към храмовия двор отсреща, където група хора се беше събрала около един завит с рогозка труп. Отиде да види.

Хората обсъждаха погребението с местния свещеник. Жертвата нямаше вещи, по които да я разпознаят, така че никой не можеше да каже друго, освен че е млад и от самурайското съсловие. Кръвта покрай дълбокия прорез, който минаваше от едното рамо до кръста, бе засъхнала и черна.

— Виждал съм го по-рано. Преди около четири дни, вечерта — обади се цветарят, който продължи да говори възбудено, докато не усети нечия ръка на рамото си.

Щом погледна да види кой е, Коджиро обяви:

— Разбрах, че конят на Какубей стои при вас. Пригответе ми го за езда, моля.

Като се поклони бързо, цветарят попита само:

— Излизате ли? — и незабавно тръгна към магазина си.

Потупа сивия петнист жребец по врата и го изведе от конюшнята.

— Твърде добър кон — отбеляза Коджиро.

— Да, наистина. Много хубаво животно.

Щом Коджиро се качи на седлото, цветарят се усмихна и каза:

— Добре си подхождате.

Ездачът извади малко пари от кесията си и ги хвърли на човека.

— Ето ви за цветя и тамян.

— А? За кого?

— За мъртвеца ето там.

Като мина храмовата порта, Коджиро се покашля и плю, като че за да прогони лошия вкус от вида на трупа. Не можеше обаче да се отърве от чувството, че младежът, когото посече с „Дългия прът“, е отметнал рогозката и върви подире му. „Не съм направил нищо, за което да ме намрази“, каза си и при тази мисъл се почувства по-добре.

Щом кон и ездач тръгнаха под парещото слънце по главния път Таканава, граждани и самураи като един заотстъпваха настрани, за да им направят място да минат. Извръщаха глави с възхищение. Дори по улиците на Едо Коджиро привличаше внимание с внушителността си и караше хората да се питат кой е и откъде ли идва.

Пред дома на Хосокава той предаде коня на един слуга и влезе в жилището. Какубей се завтече да го посрещне.

— Моите благодарности, че идвате. При това времето е тъкмо подходящо — обърна се той към Коджиро, сякаш този му прави голяма лична услуга. — Починете си за малко. Ще кажа на негово височество, че сте тук.

Преди да отиде да стори това, Какубей се разпореди на госта да бъде предложена хладка вода, ечемичен чай и поднос с тютюн.

Щом един служител дойде да го заведе до стрелбището за лък, Коджиро предаде своя обичен „Дълъг прът“ и тръгна след човека, препасан само с късата си сабя.

През летните месеци господарят Тадатоши бе решил да изстрелва по сто стрели на ден. Покрай него постоянно имаше няколко приближени служители, които със затаен дъх следяха всеки изстрел и помагаха със събирането на стрелите от мишената.

— Дайте ми една кърпа — нареди негово височество, като опря лъка на земята до себе си.

Какубей коленичи и попита:

— Ще мога ли да ви обезпокоя, господарю?

— Какво има?

— Сасаки Коджиро е тук. Ще съм ви благодарен, ако се срещнете с него.

— Сасаки ли? О, да.

Нагласи една стрела на тетивата, зае разкрачена стойка и вдигна дясната ръка над веждите си. Нито той, нито останалите дори не погледнаха в посока към Коджиро, докато не бе довършен и стотният изстрел.

Тадатоши въздъхна и възкликна:

— Вода. Донесете ми вода.

Един слуга наля от кладенеца и я изсипа в голям дървен съд в нозете на господаря. Той отметна горната част на кимоното, избърса гърдите и изми нозете си. Мъжете помагаха, като му държаха ръкавите, тичаха да носят още вода и му триеха гърба. В държанието им нямаше нищо официално, нищо, по което някой зрител да предположи, че това е даймио със свитата си.

Коджиро дойде с очакването, че Тадатоши, поет и ценител на красивото, син на господаря Сансай и внук на господаря Юсай, ще бъде човек с благородническа осанка, също толкова изтънчен в обноските си като изисканите благородници в Киото. Изненадата му обаче не пролича в погледа, с който наблюдаваше всичко това.

Като плъзна все още мокрите си нозе в дзорите, Тадатоши погледна към Какубей, който изчакваше встрани. С вид на някой, внезапно припомнил си дадено от по-рано обещание, господарят се обади:

— Сега, Какубей, ще се срещна с човека ви.

Накара да му донесат ниско столче и да го поставят под сянката на една шатра, после седна пред знаме, украсено с герба му — кръг, обграден от осем по-малки, което представяше слънцето, луната и седемте планети.

Повикан с ръка от Какубей, Коджиро излезе напред и коленичи пред господаря Тадатоши. Веднага щом свършиха с тържествените поздрави, Тадатоши го покани да седне на столче, давайки му с това знак, че е почетен гост.

— С ваше позволение — каза Коджиро, като изправи колене и се разположи с лице към Тадатоши.

— Чувах за вас от Какубей. Струва ми се, че сте родом от Ивакуни, нали?

— Точно така, господине.

— Господарят на Ивакуни, Кикава Хироие бе известен като мъдър и благороден управник. Вашите предци негови служители ли са били?

— Не, никога не сме служили на дома Кикава. Казвали са ми, че сме потомци на рода Сасаки от областта Оми. След падането на последния шогун Ашикага баща ми изглежда се е оттеглил в родното село на моята майка.

След още няколко въпроса относно семейството и произхода на Коджиро господарят Тадатоши попита:

— За първи път ли ще постъпвате на служба?

— Аз още не зная дали ще постъпя на служба.

— От Какубей подразбрах, че имате желание да служите на дома Хосокава. Какво ви подтиква към това?

— Вярвам, че това е дом, за който ще съм готов да живея и умра.

Тадатоши изглежда остана доволен от този отговор.

— А към коя бойна школа се числите?

— Наричам стила си Ганрю.

— „Ганрю“ ли?

— Това е стил, който съм си изработил сам.

— Навярно сте черпил отнякъде.

— Учил съм в школата Томита и имах щастието да се обучавам при господаря на Хоки, Катаяма Хисаясу, който на стари години се бе оттеглил в Ивакуни. Овладял съм също много мои собствени похвати. Навремето се упражнявах да посичам лястовици в полет.

— Разбирам. Предполагам, че името Ганрю идва от онова на реката, близо до която сте роден, така ли е?

— Да, господине.

— Бих искал да ми покажете какво можете — Тадатоши огледа лицата на своите самураи наоколо. — Кой от вас би искал да си премери силите с този човек?

Досега всички мълчаливо следяха разговора, като си мислеха, че Коджиро е забележително млад, за да се е сдобил с името, на което се радваше. Сега всички първо се спогледаха, после насочиха погледи към Коджиро, чиито поруменели страни говореха за готовност да срещне кого да е от тях.

— Окатани?

— Да, господине.

— Ти все твърдиш, че копието превъзхожда сабята. Сега имаш случай да го докажеш.

— Ще го направя с радост, стига Сасаки Коджиро да има желание.

— Във всички случаи — отвърна с готовност Коджиро.

Нещо в гласа му, любезен, но извънредно хладен, загатваше жестокост.

Самураите, които метяха пясъка по стрелбището и събираха принадлежностите, сега се събраха зад господаря си. Макар да бяха свикнали с оръжията като с клечките за хранене, опитът им бе основно от доджото. Възможността да наблюдават истински двубой, какво остава да участват в такъв, щеше да им се удаде само няколко пъти в живота. С готовност всеки щеше да се съгласи, че единоборството е далеч по-голямо предизвикателство от това да излезеш на бойното поле, където понякога е възможно, докато другите продължават да се бият, човек да си поеме дъх. В ръкопашния двубой той може да се уповава само на себе си и отначало докрай да разчита само на собствената си бдителност и сила. Или ще победи, или ще бъде осакатен, дори убит.

Всички тържествено впериха погледи в Окатани Городжи. Дори между по-нископоставените пехотинци имаше немалко, запознати с копието, но за Городжи като цяло се признаваше, че е най-добрият. Не само бе участвал в сражения, но и старателно се беше упражнявал и изнамерил свои собствени похвати.

След като зае една дълга три лакти дървена сабя, Коджиро избра място за двубоя. Тялото му изглеждаше спокойно и открито, още повече, че дори не придърпа нагоре нагънатите си хакама. Видът му бе плашещ и дори противниците трябваше да признаят това. Нещо в него напомняше безстрашието на орел, а хубавият му профил излъчваше спокойна увереност.

Разтревожени погледи се насочиха към платното, зад което Городжи нагласяваше дрехите и принадлежностите си.

— Какво го бави толкова? — попита някой.

Городжи спокойно увиваше върха на копието си — оръжие, което с блестящ успех бе употребявал на бойното поле, — с парче мокър плат. Дръжката бе дълга девет лакти и стесняващото се острие със своите осем-девет пръста дължина само по себе си се равняваше на къса сабя.

— Какво правите? — попита високо Коджиро. — Ако се тревожите да не би да ме нараните, спестете си опасенията. — Отново, макар думите да бяха любезни, от тях лъхаше надменност. — Не възразявам да оставите острието открито.

Городжи го изгледа остро и попита:

— Сигурен ли сте?

— Напълно.

Макар нито господарят Тадатоши, нито някой от хората му да каза нещо, техните погледи подсказаха на Городжи да се съгласи. Щом този чужд човек има дързостта да иска такова нещо, защо да не му дадат урок?

— В такъв случай… — Городжи откъсна плата и пристъпи напред, хванал копието по средата на дръжката. — С радост се съгласявам, но в случай че аз използвам голо острие, искам от вас да използвате истинска сабя.

— Тази дървената ми стига.

— Не — не мога да се съглася на това.

— Нима наистина ще очаквате от мен, един външен човек, да имам безочието да използвам истинска сабя в присъствието на негово височество?

— Но…

С нотка на нетърпение господарят Тадатоши се обади:

— Давай, Окатани. Никой няма да те сметне за страхливец, ако приемеш молбата на този човек.

Явно казаното от Коджиро му бе повлияло.

Двамата мъже, със зачервени от решимост лица, се поздравиха с погледи. Городжи направи първия ход и се метна странично, но Коджиро като залепнала за покрит с клей капан птица се плъзна под копието и го удари право в гърдите. Тъй като нямаше време да замахне, този с копието се завъртя настрани и се опита да закачи тила на Коджиро с тъпата част на дръжката. Копието с гръмко изпращяване политна във въздуха и сабята на Коджиро се стовари върху ребрата на Городжи, които той бе открил при замаха. Този се плъзна на една страна, после отскочи, но нападението продължи без прекъсване. Без възможност да си поеме дъх, Городжи още на няколко пъти отскочи встрани. В първите няколко случая успя да избегне ударите, но сега все повече заприличваше на ловен сокол, който се опитва да отблъсне орел. Улучена от вилнеещата сабя, дръжката на копието се сцепи на две. В същия миг Городжи нададе вик, сякаш душата му се отделя от тялото.

С това кратката битка приключи. Коджиро се бе надявал да застане срещу четири-пет души, но Тадатоши заяви, че е видял достатъчно.

Когато Какубей се върна тази вечер у дома, Коджиро го попита:

— Прекалих ли? Искам да кажа — пред негово височество.

— Не, представихте се чудесно.

Какубей се чувстваше доста неловко. Сега, когато бе в състояние да оцени цялото умение на Коджиро, се чувстваше като човек, който е притиснал до гърдите си малко птиче, за да види после как то расте и се превръща в орел.

— Каза ли нещо господарят Тадатоши?

— Нищо определено.

— Хайде, трябва да е казал нещо.

— Не — тръгна си от стрелбището без нито дума.

— Хмм — Коджиро имаше разочарован вид, обаче каза: — О, това е без значение. Той ми направи впечатление на по-голям човек, отколкото обикновено го изкарват. Мислех си, че щом трябва да служа на някого, може би най-добре ще да е той. Но разбира се, изходът на нещата не зависи сега от мен.

Коджиро не разкри колко внимателно бе обмислял положението. След родовете Дате, Курода, Шимадзу и Мори, Хосокава се ползваше с най-добро име и най-сигурно положение. Коджиро бе сигурен, че това ще продължава, докато господарят Сансай владее Будзен. А рано или късно Едо и Осака ще се сблъскат за последно. Няма начин да се предвиди изхода, но ако не си е избрал подходящ господар, един самурай лесно може да се окаже отново ронин и да е жертвал целия си живот за няколкомесечна издръжка.

В деня след двубоя се разбра, че Городжи е останал жив, макар и с премазан таз и лява бедрена кост. Коджиро прие новината спокойно, като си каза, че дори да не получи служба, се е представил достатъчно добре.

След няколко дни внезапно обяви, че се готви да посети Городжи. Без да дава обяснение за тази внезапна проява на добросърдечие, той пеш и сам тръгна към дома на ранения при моста Токава.

Городжи сърдечно прие неочаквания посетител.

— Двубоят си е двубой — каза Городжи с усмивка на устните и влага в очите. — Аз може да съжалявам за моята неумелост, обаче нямам нищо против вас. Много мило, че идвате да ме видите. Благодаря ви.

След като Коджиро си тръгна, Городжи отбеляза пред един от приятелите си:

— Ето сега един самурай, на когото мога да се възхищавам. Смятах го за надменен кучи син, а той се оказва и дружелюбен, и възпитан.

Точно на такива думи се бе надявал Коджиро. Част от неговият замисъл бе други гости да чуят как самият победен го хвали. Като се отбиваше през два-три дни, той три пъти посети дома на Городжи. В един от случаите поднесе като благожелателен подарък жива риба, специално побрана на рибния пазар.

Зелени сливи

През най-горещите дни след края на летния сезон на дъждовете едрите скорпиони лениво плъзнаха по нажежените улици, а обявите, които насмешливо призоваваха Мусаши да се „покаже и бие“, изчезнаха. Малкото, които не бяха пропаднали в размекнатата от дъжда пръст или не бяха откраднати за подпалки, тънеха сега в бурен и треволяк.

„Трябва някъде да има нещо“, мислеше си Коджиро, докато търсеше някаква гостилница. Но това не бе Киото, а Едо и пръснатите в по-стария град евтини дюкянчета за чай и ориз тук още не се бяха появили. Единственото място, където изглеждаше вероятно да има нещо за ядене, се намираше в един пуст участък, отделен с червени прегради. Иззад тях лениво се вдигаше дим и на едно отвесно окачено знаме се четеше „Донджики“. Думата веднага напомни на Коджиро за „тонджики“, както в далечното минало се наричали оризовите топки, раздавани като дажба във войската.

Щом се приближи, чу някакъв мъжки глас да иска чаша чай. Вътре двама самураи лакомо поглъщаха ориза си, единият — от обикновена паничка за ориз, другият — от купичка за саке.

Коджиро се настани на ръба на пейката срещу тях и попита собственика:

— Какво предлагате?

— Оризови ястия. Имам също и саке.

— На знамето пише „Донджики“. Какво значи това?

— Всъщност и аз не знам.

— Вие ли сте го писал?

— Не. Написа го един възрастен търговец, който спря да си почине.

— Ясно. Хубав почерк, трябва да кажа.

— Той разправи, че бил на религиозно поклонение, посетил светилищата Хиракава Тенджин, Хикава, Канда Мьоджин, всякакви там места и навсякъде направил големи дарения. Видя ми се много набожен и щедър.

— Знаете ли как се казва?

— Каза, че бил Дайдзо от Нарай.

— Чувал съм това име.

— „Донджики“ — е, на мен не ми е ясно какво значи. Но си помислих, че щом го е написал такъв добър човек като него, ще помогне да отблъскваме бога на бедността.

Съдържателят се засмя.

След като погледна в няколко големи порцеланови паници, Коджиро си взе малко риба с ориз, заля ориза с чай, махна с клечките си една муха и почна да се храни.

Един от другите посетители стана и надзърна през една от счупените дъсчици на сенника.

— Я погледни натам, Хамада — каза той на другаря си. — Онзи не е ли продавачът на дини?

Другият бързо отиде до прозореца и погледна навън.

— Да-а, направо той си е.

Продавачът, нарамил прът с кошници в двата края, бавно минаваше покрай „Донджики“. Двамата самураи излязоха тичешком от гостилницата и го настигнаха. Извадиха сабите си и срязаха въжетата, които придържаха кошниците. Продавачът политна напред заедно с дините си.

Хамада го улови за врата и го задържа.

— Къде си я завел? — попита той сърдито. — Не лъжи. Трябва да си я скрил някъде.

Другият самурай вирна върха на сабята си под носа на жертвата.

— Казвай! Къде е тя?

Острието на сабята застрашително потупа човека по бузата.

— Как е възможно някой с лице като твоето да мисли дори да избяга с чужда жена?

Продавачът, с поруменели от яд и страх страни, поклати глава, но после, като видя удобен случай, избута настрана единия от похитителите си, вдигна пръта от дините и замахна към другия.

— Значи искаш да се биеш, а? Внимавай, Хамада, този тук не е обикновен продавач на дини.

— Че какво може да направи това магаре? — изхили се Хамада, улови пръта и повали продавача на земята.

Като го възседна, той употреби въжетата, за да го върже към пръта.

Иззад него се чу вой като от убодено прасе. Хамада се извърна и лицето му бе обляно от порой дребни червени пръски. Със съвсем озадачен вид той скочи на крака и изкрещя:

— Кой си ти? Какво…

Змиеподобното острие се, понесе право насреща му. Коджиро се изсмя, и щом Хамада рязко се дръпна, безжалостно го последва. Двамата заобикаляха в кръг през тревата. Щом Хамада отстъпеше на лакът, Коджиро напредваше със същото разстояние. Щом онзи скочеше настрани, „Дългия прът“ тръгваше след него, непоколебимо насочен към своята бъдеща жертва.

— Коджиро! — извика изненадан продавачът на дини. — Аз съм! Спасете ме!

Хамада пребледня от ужас и си пое дъх с думите:

— Ко-джи-ро!

После се извъртя назад и опита да побегне.

— Къде тръгна? — излая Коджиро.

„Дългия прът“ проблесна в душния въздух, отнесе ухото на Хамада и дълбоко се заби в плътта под рамото му. Хамада свърши на място.

Коджиро без да се бави разряза въжето и освободи продавача на дини. Мъжът се поотмести, седна чинно и се поклони. Остана така, засрамен да покаже лицето си.

Коджиро избърса своята сабя и я върна в ножницата. Лекичко усмихнат на забавното положение, той попита:

— Какво ти е, Матахачи? Толкова нещастен ми се виждаш. Още си жив все пак.

— Да, господине.

— Стига с тия приказки — „да, господине“. Я ме погледни. Много време мина, а?

— Радвам се, че сте добре.

— Че защо да не съм добре? Трябва обаче да кажа, че ти си се заел с необичаен занаят.

— Хайде да не говорим за това.

— Добре. Събери си дините. После — знаеш ли, защо не ги оставиш в „Донджики“?

Коджиро гръмко извика собственика, който им помогна да струпат дините зад оградата на гостилницата.

Коджиро извади четката и мастилото си и написа на една от дъските: „До интересуващите се: Удостоверявам, че лицето, убило двамата лежащи на това празно място мъже, съм аз, Сасаки Коджиро, ронин, живущ в Цукиномисаки.“

После се обърна към съдържателя:

— Това трябва да осигури никой да не ви безпокои заради убийствата.

— Благодаря, господине.

— За нищо. Ако случайно дойдат приятели или роднини на убитите, моля, предайте им от мен, че няма да избягам. Ако искат да ме видят, по всяко време съм готов да се срещна с тях.

Отново излезли навън, той каза на Матахачи:

— Да вървим.

Матахачи тръгна редом с него, но така и не пожела да вдигне очи от земята. Откакто дойде в Едо, нито веднъж не си бе намирал постоянна работа. Каквито и намерения да имаше — да стане шугийоша или да влезе в търговията, — щом попаднеше на трудности, веднага сменяше занятието си. Откакто Оцу му се изплъзна, все по-малко му се искаше да работи. Нощуваше първо на едно място, после — на друго, понякога дори в разни бордеи, обитавани от негодници. През последните няколко седмици си изкарваше прехраната като обикновен уличен търговец, като мъкнеше от единия до другия край на крепостта дини и ги продаваше.

Коджиро не се интересуваше особено какво е правил Матахачи, но бе написал известието на „Донджики“ и по-късно можеше да бъде разпитван за станалото.

— Защо те бяха погнали тези самураи? — попита.

— Право да ви кажа, ставаше дума за една там жена…

Коджиро се усмихна, като си помисли, че където и да се появи Матахачи, скоро изниква някоя свързана с жени трудност. Може би това е неговата карма.

— М-м — промърмори той. — Големият любовчия пак е в действие, а? — После по-високо добави: — Коя е жената и какво точно е станало?

Наложи са да посръга Матахачи, но накрая този се предаде и разказа историята си или поне част от нея. Край рова имало десетки малки чайни, посещавани от строителни работници и просто минувачи. В една от тях прислужвало някакво момиче, което привличало всички погледи и така примамвало мъже, които не искат чай, да се отбият за чашка и такива, които не са гладни, да си поръчат по едно сладко. Един от редовните посетители бил Хамада. Матахачи също се отбивал от време на време.

Един ден въпросното момиче прошепнало на Матахачи, че има нужда от неговата помощ. „Онзи там ронин — казала. Аз не го харесвам, обаче всяка вечер, щом затвори чайната, господарят ми нарежда да се прибера с него у тях. Не може ли да се скрия у вас? Няма с нищо да ви преча. Ще ви готвя и ще ви кърпя дрехите.“

И понеже молбата й му се сторила разумна, Матахачи се съгласил. И това, настояваше той, било всичко.

Коджиро не остана убеден.

— Нещо ми се струва подозрително — заяви той.

— Защо?

Коджиро не успя да реши дали Матахачи се опитва да изкара себе си невинен или се хвали със своето любовно завоевание.

— Няма значение — заключи той, без дори да се усмихне. — Тук на слънце е горещо. Хайде да идем у вас и ще можеш да ми разкажеш за това по-подробно.

Матахачи се закова на място.

— Нещо не е наред ли? — попита Коджиро.

— Ами, къщата ми… не е от онези, в които бих искал да влизате.

Като забеляза стреснатото изражение в погледа на Матахачи, Коджиро бегло добави:

— Остави това. Но някой ден трябва да дойдеш да ме видиш. Гостувам на Ивама Какубей, на склона на връх Исараго.

— С удоволствие.

— Впрочем, виждал ли си онези обяви, които разкачиха наскоро из града — дето са отправени към Мусаши?

— Да.

— Там пишеше, че майка ти също го търси. Защо не идеш да се видиш с нея?

— Не и в състоянието, в което съм сега!

— Малоумник. Няма нужда да се правиш на голяма работа заради собствената ти майка. Не се знае кога точно тя ще намери Мусаши и ако тогава ти не си там, ще пропуснеш сгоден случай за цял живот. Нима няма да съжаляваш за това?

— Да, в скоро време ще трябва да направя нещо — съгласи се без убеденост Матахачи, като недоволно си мислеше, че другите хора, включително този, който преди малко му спаси живота, нямат понятие от чувствата между майките и техните чеда.

Двамата се разделиха и Матахачи тръгна по една тревясала уличка, докато Коджиро си даде вид, че се отправя в противоположна посока. Скоро той сви обратно и като внимаваше да не бъде забелязан, последва Матахачи.

Не след дълго стигнаха до пъстра смесица от „дълги къщи“ — едноетажни здания, всяко от които бе съставено от три-четири малки жилища под общ покрив. Тъй като Едо бързо се бе разраснал и не всеки можеше да си подбира място за живеене, хората освобождаваха набързо земя при нужда. Улиците се появяваха после, от естествено разширилите се пътеки. Каналите също се прекопаваха почти сами, от стичането на отходните води до най-близкия поток. Ако не бяха тези набързо построени бордеи, градът нямаше да се справи с притока на новодошлите. Мнозинството обитатели на такива места бяха, естествено, работници.

Близо до дома си Матахачи бе поздравен от един съсед на име Умпей, началник на група копачи на кладенци. Умпей седеше с кръстосани нозе в голям, пълен с вода дървен съд, като над сложените от двете страни от приличие кепенци се показваше само лицето му.

— Добър вечер — отвърна Матахачи на поздрава му. — Вие, виждам, си взимате баня.

— Готвя се да излизам — отвърна приветливо работническият началник. — Ще искате ли вие да влезете след мен?

— Благодаря, но струва ми се, че Акеми ми е стоплила вода.

— Вие двамата много се обичате, а? Тук наоколо май никой не знае дали сте брат и сестра или мъж и жена. Какви сте всъщност?

Матахачи мижаво се изхили. Появата на Акеми го освободи от необходимостта да даде отговор.

Тя сложи техния съд за къпане под една слива и почна да носи от къщата ведра с топла вода, за да го напълни. Щом свърши, се обади:

— Опитай с пръст, Матахачи. Виж дали е достатъчно топла.

— Малко ми е гореща.

Последва скърцане на макарата от кладенеца и Матахачи, останал само по набедрена препаска, донесе кофа студена вода и преди да влезе в съда, я наля вътре.

— А-а-а — въздъхна той доволно. — Хубаво е така.

Умпей, облечен в леко лятно кимоно, сложи едно столче под виещата се по стената кратунка и седна.

— Много дини ли продадохте? — попита.

— Не особено. Аз никога не продавам по много.

Матахачи забеляза между пръстите си засъхнала кръв и бързешком я изтри.

— Не бих могъл и да предположа друго. Все пак ми се струва, че по-лесно щяхте да живеете, ако се хванете с копаене на кладенци.

— Вие все това казвате. Не мислете, че съм неблагодарен, но ако направя това, нали няма да ме пускат да излизам вън от стените на крепостта? Затова Акеми не иска да се захващам с такова нещо. Казва, че без мен ще бъде самотна.

— Щастливи младоженци, а? Хубаво, хубаво.

— Оу!

— Какво стана?

— Нещо ми падна на главата.

Една зелена слива тупна на земята току зад Матахачи.

— Ха-ха! Това ви е наказание, че се хвалите с верността на жена си, така си е.

Още засмян, Умпей потърка коляното си със своето покрито с танин ветрило.

Минал шейсетте, с чорлава, прилична на коноп бяла коса, Умпей се ползваше с уважението на своите съседи и възхищението на младежите, към които великодушно се отнасяше като към собствени деца. Всяка сутрин можеше да го чуят как припява „Наму Мьохо Ренгекьо“, свещения възглас на сектата Ничирен.

Родом от Ито в областта Идзу, пред неговата къща имаше табела с надпис: „Идохори но Умпей, копач на кладенци в крепостта на Шогуна“. Направата на множеството кладенци, от които крепостта се нуждае, изискваше умения свръх тези на обикновените работници. Умпей бе нает като съветник и предприемач заради своя богат опит от златните рудници на полуостров Идзу. Той нищо не обичаше повече от това да седи под любимата си кратунка, да бъбри с някого и да отпива от вечерната си чаша с евтино, но силно шочу — сакето на бедните.

След като Матахачи се показа от банята, Акеми загради съда с водата с кепенци и сама се изкъпа. По-късно повторно стана дума за предложението на Умпей. Освен че трябваше постоянно да стоят в крепостта, работниците бяха под много строг надзор и техните семейства бяха всъщност заложници на местните първенци в квартала, където живеят. От друга страна обаче работата бе по-лесна, отколкото навън в града и поне два пъти по-добре платена.

Облегнат на някакъв поднос с чиния студено фасулено пюре, подправено с пресни и миризливи листа от босилек, Матахачи се обади:

— Не искам да ставам затворник само заради малко пари. Не се каня цял живот да продавам дини, но потърпи още малко това положение, Акеми.

— А-ха — отвърна тя между две хапки чаено оризова каша. — По-скоро ми се иска поне веднъж да се опиташ да направиш нещо като хората, нещо, с което ще ги накараш да те забележат.

Макар никога с дума или действие да не даваше да се разбере, че не е законна съпруга на Матахачи, Акеми не бе готова да се ожени за някой, който постоянно се двоуми като него. В Сакаймачи просто се наложи да изостави света на развлеченията и Матахачи бе клонът, от който при първа възможност възнамеряваше пак да хвръкне в откритото небе. Но да отиде да работи в крепостта не бе в съгласие с нейните цели. Чувстваше, че ще е опасно да остане сама и най-вече се боеше Хамада да не я открие и да я принуди да живее с него.

— Ох, забравих — възкликна Матахачи, щом свършиха с оскъдната си вечеря.

После, като нагласи подробностите така, че да й се понрави, разказа за преживяното този ден. Преди да е свършил, лицето й бе станало пепеляво.

Акеми си пое дълбоко дъх и попита:

— Видял си Коджиро ли? Каза ли му, че съм тук? Нали не си?

Матахачи взе нейната ръка и си я сложи на коляното.

— Естествено, че не. Нима смяташ, че ще оставя това копеле да разбере къде си? Той е от онези, дето никога не се отказват. Веднага ще ти се лепне…

Думите му бяха прекъснати от нечленоразделен вик и той притисна ръка в бузата си. Зелената слива, която се разби в лицето му, посипа Акеми с белезникави късчета.

Видяха как навън, под сянката на осветената от луната бамбукова горичка, една доста подобна на Коджиро сянка нехайно се отдалечава в посока към града.

Очите

— Сенсей! — извика Йори, който още не бе пораснал достатъчно да вижда над високата трева.

Бяха в равнината Мусашино, за която се говореше, че обхващала десет околии.

— Ето ме тук — отвърна Мусаши. — Защо се бавиш толкова?

— Сигурно има пътека, обаче аз все я губя. Колко още трябва да вървим?

— Докато си намерим добро място за живеене.

— За живеене ли? Тук някъде ли ще останем?

— А защо не?

Йори вдигна поглед към небето, замисли се за неговата обширност и пустотата на земята наоколо и заяви:

— Чудя се.

— Помисли си как ще изглежда през есента. Ясно, красиво небе, свежа роса по тревата. Не те ли прави само мисълта за това по-чист?

— Е, може би, но аз, за разлика от вас, не съм против живота в града.

— Всъщност и аз не съм. В известен смисъл е хубаво да си сред хора, но дори аз с моята дебела кожа не можех да търпя да остана при онези обяви. Нали видя какво пишеше?

Йори сгърчи лице.

— Само като си помисля за това, и се вбесявам.

— Защо да се ядосваш за такова нещо?

— Не можеше иначе. Където и да ида, нямаше никой, който да каже нещо добро за вас.

— По този въпрос нищо не бих могъл да направя.

— Можехте да посечете хората, които ви клеветят. Можехте да сложите сам обяви, с които ги предизвиквате.

— Няма смисъл човек да започва битки, които не може да спечели.

— Нямаше да загубите от тези боклуци. Не би могло.

— Не, грешиш. Щях.

— И как?

— Просто числено превъзходство. Ако победя десет, ще се появят още сто. Ако разбия сто, ще станат хиляда. В положение от такъв род няма възможност човек да спечели.

— Но не значи ли това, че до края на живота ще ви се присмиват?

— Естествено, че не. И аз като всеки друг съм решен да пазя доброто си име. Дължа това на предците си. И имам намерение да стана човек, на когото никой да не се присмива. Това съм дошъл да науча тук.

— Можем да си говорим, каквото искаме, но не ми се струва, че ще намерим някаква къща. Не трябва ли пак да се опитаме да намерим някой храм, където да нощуваме?

— Не е лошо хрумване, но това, което искам, е да намерим някое място с много дървета и сами да си построим къща.

— Значи пак ще бъде като в Хотенгахара, така ли?

— Не. Този път няма да се захващаме със земеделие. Най-вероятно всеки ден ще се упражнявам в дзен-съзерцание. Ти може да четеш книги, а аз ще ти давам и уроци по сабя.

Навлязоха в равнината през село Кашиваги, откъм страната на Кошу, после се спуснаха по дългата стръмнина при Джушино Гонген и тръгнаха по някаква тясна пътечка, която постоянно заплашваше да се изгуби в разлюляната лятна трева. Щом накрая стигнаха едно обрасло с борове възвишение, Мусаши огледа набързо околността и заяви:

— Тук е добре.

За него всяко място можеше да стане дом, дори повече — където се озовеше, там бе мирозданието.

Взеха сечива назаем и наеха работник в най-близката селска къща. Строителният подход на Мусаши не беше никак сложен — всъщност, той изглежда доста бе научил от наблюденията как птиците си строят гнезда. Резултатът, готов след няколко дни, бе странна постройка, по-невзрачна от планинска отшелническа хижа, но не и дотам груба, че да бъде наречена барака. За подпори служеха стволове с още необелена кора, останалото бяха набързо събрани дъски, кора, бамбук и шубрак.

Мусаши отстъпи назад да огледа по-добре делото си и замислен отбеляза:

— Тази трябва да е като къщите, в които хората са живели някога, по времето на боговете.

От първобитността се отдалечаваха единствено парчетата хартия, старателно превърнати в малко шоджи.

През следващите дни през бръмченето на жетварите се носеше гласът на Йори, който рецитираше своите уроци зад един тръстикова сенник. Обучението му бе станало много строго във всяко едно отношение.

С Джотаро, Мусаши не настояваше на дисциплината, тъй като по онова време смяташе, че най-добре е да оставяш подрастващите да се развиват по естествен път. С течение на времето забеляза, че във всеки случай лошите черти по-скоро се развиват, докато добрите като че се потискат. По същия начин му направи впечатление, че растенията, които засажда, не искат да растат, докато плевелите и буренакът, колкото и често да ги коси, избуяват.

През стоте години след Онинската война страната е приличала на заплетен в едно, избуял коноп. После Нобунага е отрязал стъблата, Хидейоши ги е навързал на снопи, а Иеясу разора и подравни земята за нов посев. По мнението на Мусаши воини, които отдават голямо значение само на бойните упражнения и които се отличават най-вече с неограничено честолюбие, вече не бяха ръководната сила в обществото. Секигахара бе сложила край на това.

Бе стигнал до убеждението, че независимо дали страната ще остане в ръцете на рода Токугава или Тойотоми ще си я върнат, хората като цяло вече знаят посоката, в която искат да вървят — от безпорядък към ред, от рушене към съграждане.

Понякога имаше чувството, че се е родил прекалено късно. Славата на Хидейоши едва бе стигнала отдалечените селски краища и възпламенила сърцата на момчета като Мусаши, и възможността те да последват неговия път вече се изпари.

Ето защо тъкмо собственият опит го доведе до решението да наблегне на дисциплината във възпитанието на Йори. Щом ще създава самурай, трябва да създаде самурай за бъдещето, а не от миналото.

— Йори.

— Да, господине.

Едва ли не преди още да го е повикал, момчето вече бе коленичило пред Мусаши.

— Слънцето почти залязва. Време е за упражнения. Донеси сабите.

— Да, господине.

Щом остави оръжията пред Мусаши, Йори коленичи и чинно помоли да започнат урока.

Сабята на Мусаши бе дълга, тази на Йори — къса. И двете бяха направени от дърво и предназначени за упражнения. Учител и ученик застанаха един срещу друг в напрегнато мълчание, с вдигнати наравно с очите саби. Хоризонтът бе поръбен с последните отблясъци на слънцето. Дърветата зад хижата вече тънеха в мрак, но ако човек се загледа натам, откъдето идваха гласовете на жетварите, през клоните щеше да види сребристата луна.

— Очите — обади се Мусаши.

Йори широко отвори очи.

— Моите очи. Погледни ги.

Йори положи всички усилия, но погледът му като че биваше буквално отблъснат от Мусаши. Вместо да гледа ядосано, очите на неговия противник сега го разбиваха. Щом опита отново, получи световъртеж. Започна да усеща главата си, като че не е негова. Ръцете, краката, цялото му тяло загуби опора.

— Погледни ме в очите! — нареди строго Мусаши.

Йори отново бе отклонил поглед. После пак се съсредоточи в очите на своя учител и вече забрави сабята, която държеше. Късото парче извито дърво стана сякаш тежко като къс стомана.

— Очите, очите! — повтори Мусаши, като леко пристъпи напред.

Йори се овладя да не се отдръпне — нещо, за което десетки пъти бе смъмрян. Щом обаче се опита да последва примера на своя противник и да се придвижи напред, нозете му се оказаха приковани към земята. Неспособен нито да тръгне напред, нито да отстъпи, той усети топлината на тялото му да се покачва. „Какво ми става?“ Тази мисъл като фойерверк избухна в съзнанието му.

Доловил прилива на умствена енергия, Мусаши кресна:

— Нападай!

В същото време сниши рамене, приведе се назад и сръчно като риба избягна удара.

Йори дълбоко си пое дъх, скочи напред, извъртя се и — видя Мусаши там, където бе стоял самият той.

Тогава противостоянието започна отново. Също като преди и учител, и ученик пазеха пълно мълчание.

Не след дълго тревата цялата бе в роса и веждата на луната се надвеси над дърветата. При всеки порив на вятъра насекомите за миг прекъсваха своята песен. Бе дошла есента и дивите цветя, макар денем да не привличаха погледа, сега изящно потрепваха, като покритата с пера дреха на някое танцуващо божество.

— Стига — каза Мусаши и свали сабята си.

Щом я подаде на Йори, двамата за пръв път чуха един идващ от посока на горичката глас.

— Питам се кой ли е? — каза Мусаши.

— Сигурно някой загубил се пътник. Ще иска да нощува.

— Иди изтичай и виж.

Щом Йори тръгна да заобиколи сградата, Мусаши седна на бамбуковата тераса и се загледа в равнината. Цветята бяха високи, с пухкави върхове, окъпаната от светлината трева имаше особен есенен блясък.

— Пътник ли е? — попита Мусаши, щом момчето се върна.

— Не, гост.

— Гост? Тук?

— Ходжо Шиндзо е. Върза си коня и ви чака отзад.

— Тази къща всъщност няма предна и задна страна, но струва ми се по-добре да го посрещна тук.

Йори изтича зад ъгъла на хижата с вика:

— Моля, елате насам.

— Много се радвам — обърна се Мусаши, с поглед, в който се четеше задоволството му от пълното оздравяване на Шиндзо.

— Простете, че толкова дълго не съм ви се обаждал. Предполагам, живеете тук, за да сте по-далеч от хората. Надявам се да ми простите тази неочаквана поява.

След размяната на поздрави Мусаши покани Шиндзо да седне при него на терасата.

— Как ме открихте? Не съм казвал на никого къде съм.

— Дзушино Косуке. Каза, че сте завършил статуята на Канон, която сте му обещал и сте пратил Йори да я занесе.

— Ха-ха. Явно Йори е издал тайната. Няма значение. Не съм достатъчно стар да се оттеглям в уединение. Сметнах обаче, че ако няколко месеца не се появявам, злостните клюки ще стихнат. Тогава ще има по-малка опасност някой да навреди на Косуке и останалите мои приятели.

Шиндзо сведе глава.

— Дължа ви извинение — всичките неприятности са заради мен.

— Всъщност — не. Това бе нещо дребно. В основата на всичко са моите отношения с Коджиро.

— Вие знаехте ли, че той уби Обата Йогоро?

— Не.

— Като чу за мен, Йогоро реши лично да си отмъсти. Но не можеше да се мери с Коджиро.

— Аз го предупредих…

Образът на младия Йогоро, застанал на входа на бащината си къща, още бе жив в паметта на Мусаши. „Колко жалко“, помисли си.

— Мога да разбера какво е изпитвал — продължи Шиндзо. — Всички ученици бяха напуснали, а баща му умря. Трябва да е сметнал, че той е единственият, който може да направи това. Във всеки случай, изглежда, че е отишъл в дома на Коджиро. Въпреки това никой не ги е видял заедно и същинско доказателство няма.

— Хмм. Може моето предупреждение да е подействало обратно на намеренията ми и да е разбудило гордостта му, затова е решил, че трябва да се бие. Жалко.

— Наистина. Йогоро беше единственият кръвен родственик на сенсей. С неговата смърт домът Обата престана да съществува. Моят баща обаче обсъди това с господаря Муненори и той някак е успял да уреди осиновяване. Аз ще стана наследник на Кагенори и ще продължа името Обата… Не съм сигурен дали вече съм достатъчно зрял. Боя се, че може накрая да докарам нов срам на покойния. Той в крайна сметка беше най-големият представител на военната традиция от Кошу.

— Баща ви е господар на Ава. Не се ли смята, че школата Ходжо стои наравно с тази на Кошу? И баща ви не е ли също така голям учител като Кагенори?

— Така казват. Предците ни са дошли от областта Тотоми. Моят дядо е служил на господаря на Одавара, Ходжо Уджицуне, а лично Иеясу избрал баща ми да стане негов приемник като глава на семейството.

— След като произлизате от такъв прочут военен род, не е ли необичайно, че сте станал ученик на Кагенори?

— Баща ми си има ученици, а и е изнасял пред шогуна беседи по военна наука. Вместо обаче да ме научи на нещо, той ми каза да изляза от дома и да се уча от някой друг. Сам да срещна трудностите! Такъв човек е той.

Мусаши долови в държанието на Шиндзо някаква вродена благопристойност, дори благородство. Естествено е, помисли си — баща му е изтъкнат военачалник, а майката — дъщеря на Ходжо Уджиясу.

— Боя се, че много говоря — додаде Шиндзо. — Всъщност, при вас ме прати баща ми. Разбира се, най-уместно щеше да е той да дойде лично да изрази своята благодарност, но тъкмо сега му е дошъл гост, който много иска да се срещне с вас. Баща ми каза да ви доведа. Ще искате ли да дойдете?

Той погледна въпросително Мусаши в лицето.

— Някакъв гост на баща ви иска да се срещне с мен ли?

— Точно така.

— Кой може да е? Аз не познавам в Едо почти никого?

— Един човек, когото познавате от момче.

Мусаши не можеше да си представи кой ли ще е това. Навярно Матахачи? Някой самурай от крепостта Такеяма? Приятел на баща му?

Може би дори Оцу… Но Шиндзо отказа да издаде тайната.

— Заръчаха ми да не ви казвам кой е. Гостът каза, че по-добре ще е да ви изненада. Ще дойдете ли?

Любопитството на Мусаши бе възбудено. Каза си, че не може да е Оцу, но вътрешно се надяваше да е тя.

— Да вървим — предложи и стана. — Йори, не ме чакай и си легни.

Шиндзо, доволен от успеха на пратеничеството си, отиде зад къщата и доведе коня си. От седлото и стремената капеше роса. Хвана коня за юздечката и го предложи на Мусаши, който без суетене го яхна.

Щом тръгнаха, Мусаши се обърна към Йори:

— И да се грижиш за себе си. Може да не се върна до утре.

Не след дълго вечерната мъгла го погълна. Йори остана да седи тихо на терасата, потънал в мисли.

„Очите, повтаряше си. Очите.“ Безброй пъти Мусаши му бе казвал да следи с поглед неговия, но засега нито можеше да схване важността на това указание, нито да избие от ума си Мусашевите очи. Стори му се, че се взряха в него от клоните на дивата лоза, която се виеше около едно дърво пред хижата.

„Що за работа?“, зачуди се Йори.

Ярко светещите зеници силно му напомниха тези на Мусаши по време на упражненията им.

„Трябва да е язовец.“ Беше виждал животното на няколко пъти да яде от дивото грозде. Очите бяха като от ахат, очи на настървен таласъм.

— Звяр такъв! — извика Йори. — Мислиш си, че нямам смелост, мислиш даже, че можеш да ме надвиеш с поглед. Е, сега ще ти покажа аз! Няма да ти се дам.

С мрачна решимост момчето стегна лакти и на свой ред впери поглед. Дали от упоритост или от любопитство язовецът дори не понечи да побегне. Очите му станаха даже още по-лъскави и светещи.

Йори бе така погълнат от усилието, че забрави дори да диша. Повторно се зарече да не губи — не и от този долен звяр. С чувство, че са минали часове, внезапно осъзна, че е надвил. Лозовите листа се разклатиха и язовецът изчезна.

— На ти сега! — викна тържествуващо Йори.

Беше плувнал в пот, но изпитваше облекчение и свежест. Надяваше се само да повтори проявата си, когато се срещне следващия път с Мусаши.

След като свали тръстиковия сенник на прозореца и духна лампата, той си легна. Тревата навън хвърляше сивкавобели отражения. Задряма, но вътре в главата си сякаш виждаше малка, ярка като скъпоценност точица. След време точката прерасна в размитите очертания на язовичата глава.

Йори се замята и застена. Внезапно нещо му подсказа, че в долния край на постелята има нечии очи. С труд се изправи.

— Копеле! — извика и посегна към сабята си.

Последва смъртоносен замах, който обаче завърши с едно премятане презглава от негова страна. Подобната на петно сянка на язовеца пресече сенника. Той диво се метна към нея, изтича навън и яростно почна да сече дивата лоза. Вдигна очи към небето в търсене на тези на животното.

Погледът му бавно се спря на две едри, синкави звезди.

Четирима мъдреци и една светлина

— Стигнахме — обяви Шиндзо, щом дойдоха в подножието на връх Акаги.

По свирнята на флейта, която звучеше като съпровод на някой свещен храмов танц и по големите огньове, които се виждаха през гората, Мусаши заключи, че трябва да има някакво нощно празненство. Пътят до Ушигоме трая два часа.

От едната страна бе обширният двор на светилището Акаги; отвъд стръмната улица се издигаше кирпичения зид на голям частен дом и една порта с внушителни размери. Щом стигнаха до нея, Мусаши слезе от седлото и с благодарности подаде поводите на Шиндзо.

Шиндзо въведе коня и подаде юздите на един от самураите, които чакаха до входа с хартиени фенери в ръка. Всички излязоха напред, поздравиха го с „Добре дошъл“ и тръгнаха напред между дърветата към открито място пред внушителното голямо преддверие. Вътре покрай двете стени се бяха наредили прислужници с фенери в ръцете.

Домакинът ги поздрави с:

— Влезте. Негово височество ви очаква. Аз ще ви водя.

— Благодаря — отвърна Мусаши, след което последва слугата нагоре по едни стълби до някакво помещение.

Планът на къщата бе необикновен — поредица от стълби водеше до няколко отделни жилища, които създаваха впечатлението, че са наредени едно над друго по целия склон на връх Акаги. Докато сядаше, Мусаши забеляза, че стаята е разположена доста нависоко. Зад един стръмен зид в края на градината бегло успяваше да различи крепостния ров и обрамчилите укреплението дървета.

Вратата в сводеста рамка безшумно се отвори. Една красива млада прислужница влезе с изящна походка и остави пред него поднос със сладки, чай и тютюн, после се отдалечи също така тихо, както бе влязла. Сякаш шареното й кимоно и оби изникнаха и после потънаха в самата стена. След нея остана лек дъх, който изведнъж напомни на Мусаши забравеното женско присъствие.

Господарят на дома се появи скоро след това, придружаван от един млад самурай. Пренебрегвайки официалните любезности, той направо започна:

— Много хубаво, че дойдохте — После седна по войнишки с кръстосани крака на възглавницата, която бе сложил придружителят му и продължи: — Както чувам, моят син има голям дълг пред вас. Надявам се да ми простите, че ви каня тук, вместо лично да дойда да ви изразя благодарността си.

С опрени на ветрилото в скута му ръце, той съвсем леко бе наклонил изпъкналото си чело.

— За мен е чест поканата да се срещна с вас — каза Мусаши.

Не бе лесно да се отгатне възрастта на Ходжо Уджикацу. Три от предните му зъби липсваха, но гладката, лъскава кожа свидетелстваше за решимост никога да не остарява. Гъстите черни мустаци, прошарени само от няколко бели косъма, бяха свободно пуснати настрани, за да скрият бръчките, появили се поради липсата на зъби. Първото впечатление на Мусаши бе за човек, който има много деца и добре се разбира с младите.

С чувството, че домакинът му няма да възрази, той започна направо:

— Синът ви ми каза, че сте имали някакъв гост, който ме познава. Кой може да е това?

— Не е един, а са двама. Като дойде време, ще ги видите.

— Двама души ли?

— Да. Двамата добре се познават и са добри мои приятели. Днес по случайност ги срещнах в крепостта. Дойдоха тук с мен и щом Шиндзо влезе да ги поздрави, започнаха да си говорят за вас. Единият каза, че отдавна не ви е виждал и му се иска това да стане. Другият, който ви познава само по име, изрази желание да ви бъде представен.

Широко усмихнат, Мусаши отвърна:

— Струва ми се, знам кой е. Единият е Такуан Сохо, нали?

— Точно така! — възкликна господарят Уджикацу, като се плесна изненадан по коляното.

— Не съм го виждал, откакто преди няколко години идвах на изток.

Преди Мусаши да е имал време да предположи кой може да е другият гост, негово височество го подкани:

— Елате с мен — и излезе в коридора.

Качиха се по къса стълба и тръгнаха по дълъг, тъмен коридор. От едната му страна имаше закрепени кепенци. Внезапно Мусаши изгуби господаря Уджикацу от погледа си. Спря и се заслуша.

След няколко мига Уджикацу високо се обади:

— Тук долу съм.

Гласът му изглежда дойде от една добре осветена стая, разположена от другата страна на открит двор.

— Разбрано — обади се в отговор Мусаши.

Вместо да тръгне направо към светлината, той остана на мястото си. Дворът сякаш го приканваше, но нещо му подсказа, че в тъмното се таи опасност.

— Какво чакате, Мусаши? Тук сме.

— Ида — отвърна Мусаши.

Не беше и в състояние да отвърне другояче, но шестото чувство го предупреждаваше да бъде нащрек. Крадешком се обърна и се върна десетина крачки до една вратичка, която извеждаше в градината. Нахлузи чифт сандали и заобиколи през градината до терасата на стаята, в която бе господарят Уджикацу.

— А, вие дойдохте оттам, тъй ли? — възкликна негово височество и с разочарован вид погледна от другия край на стаята.

— Такуан! — извика Мусаши на влизане.

Лицето му бе огряно от усмивка. Монахът, седнал пред нишата, стана да го поздрави. Тази нова среща — и то под покрива на господаря Ходжо Уджикацу — изглеждаше почти нещо повече от щастлива случайност. Мусаши едва повярва, че ставащото е действителност.

— Ще трябва да опресним сведенията си един за друг — обади се Такуан. — Да почна ли аз пръв?

Беше облечен в простото расо, което винаги носеше. Никакви украшения, нито дори молитвена броеница. Изглеждаше обаче по-благ в сравнение с преди, говореше по-меко. Мусаши бе изкоренил селските си привички чрез упорити усилия за самоовладяване. Такуан също изглежда бе позагладил своите ръбати страни и още повече се бе изпълнил с мъдростта на дзен. Бездруго той вече не бе младеж. С единадесет години по-възрастен от Мусаши, сега наближаваше четиридесетте.

— Я сега. В Киото беше, нали така? А, сетих се. Виждахме се малко преди аз да се върна в Таджима. След като майка ми умря, прекарах една година в траур. После попътувах, прекарах известно време в Нансоджи в Идзуми, после в Дайтокуджи. После доста често се виждах с господаря Карасумару — заедно съчинявахме стихове, устройвахме си чайни церемонии, изобщо стояхме настрани от житейските грижи. Преди да съм се усетил, бях прекарал в Киото вече три години. Напоследък се сприятелих с господаря на крепостта Кишивада, Койде и заедно с него дойдох да разгледаме Едо.

— Значи сте тук отскоро, така ли?

— Да. Макар в Дайтокуджи на два пъти да се срещах с Хидетада и често да ме каниха да посетя Иеясу, това е моето първо пътуване до Едо. А вие?

— Тук съм едва от началото на лятото.

— Изглежда, в тази част на страната сте станал доста прочут.

Мусаши не се опита да се оправдава. Увеси глава и каза само:

— Сигурно сте чул и за другото.

Такуан се втренчи в него за няколко мига, като че го сравняваше с някогашния Такедзо.

— Какво има да ви тревожи това? Необичайно щеше да е човек на вашата възраст да има прекалено добро име. Докато не сте се провинил в измяна, низост или бунт, какво значение има всичко това? По-интересно ми е да чуя за вашето обучение.

Мусаши разказа накратко за опита си в последно време и завърши с думите:

— Боя се, че съм още незрял, неблагоразумен — далеч съм от истинското просветление. Колкото повече вървя, толкова по-дълъг става пътят пред мен. Имам чувството, че се изкачвам по някаква безкрайна планинска пътека.

— Така и трябва да бъде — отвърна Такуан, явно впечатлен от прямотата и смирението на младия човек. — Ако някой, ненавършил още трийсет, твърди, че знае дори най-малкото нещо за Пътя, това е безпогрешен признак, че неговият растеж е спрял. Дори аз още потрепервам от неудобство, ако някой допусне, че грубоват монах като мен може да е познал съкровения смисъл на дзен. Смущава ме как хората постоянно ме питат относно Закона на Буда или искат да им обясня истинното учение. Опитват се да гледат на свещеника като на жив Буда. Бъдете благодарен, че другите не ви надценяват, че не ви се налага да обръщате внимание на външното.

Докато двамата мъже с радост подновяваха своето приятелство, пристигнаха слуги с храна и напитки. След малко Такуан се обади:

— Простете, ваше височество, но струва ми се, че забравяме за нещо. Защо не поканите и другия си гост?

Мусаши вече бе сигурен, че знае кой е четвъртият, но предпочете да замълчи.

— Да го повикам ли? — отвърна с леко колебание Уджикацу. После се обърна към Мусаши: — Ще трябва да призная, че вие не паднахте в малката ни уловка. Като автор на замисъла се чувствам малко засрамен.

Такуан се засмя.

— Много добре! Радвам се да видя, че признавате поражението си. А и защо не? Нали това бе само игра, с която да се развлечем всички? Със сигурност няма какво тук да накърни името на първомайстора на школата Ходжо.

— Е, няма съмнение, че загубих — промърмори Уджикацу, все още с неохота в гласа. — Истината е, че макар да бях чувал що за човек сте, нямаше как да зная докъде се простират вашият опит и самообладание. Реших да проверя сам и другият мой гост се съгласи да ми сътрудничи. Когато се спряхте в коридора, той изчакваше в засада, готов да изтегли сабята си. — Негово височество изглежда съжаляваше, че му се е наложило да постави Мусаши на такова изпитание. — Вие обаче усетихте, че ви подмамват в капан и минахте през градината. — Погледна право към Мусаши с въпроса: — Мога ли да попитам защо постъпихте така?

Мусаши само се усмихна.

— Такава е разликата, ваше височество, между военния учен и човека на сабята — обади се Такуан.

— Сега за това ли става дума?

— Всичко е въпрос на несъзнателен усет — този на военния учен се опира на умствени начала, а онзи на човека, следващ Пътя на меча, има опора в сърцето. Вие сте разсъдил, че щом поведете Мусаши през коридора, той ще ви последва. Обаче без да може всъщност да види или почувства нещо определено, Мусаши е доловил опасността и е взел мерки да се защити. Действието му е било мигновено и неосъзнато.

— Неосъзнато ли?

— Също като просветление при Дзен.

— Вие имал ли сте такива предчувствия?

— Не бих могъл да кажа.

— Във всеки случай, това ми беше за урок. Усетил опасност, средният самурай можеше да се обърка или пък нарочно да влезе в капана, като повод да покаже своето умение със сабята. Щом видях как Мусаши се връща, обува сандалите и минава през градината, останах дълбоко впечатлен.

Мусаши мълчеше. Лицето му не показваше особено задоволство от хвалебствените думи на господаря Уджикацу. Мислите му се насочиха към човека, който още стоеше навън в тъмното заради това, че жертвата така и не падна в капана му.

Обърна се към домакина и каза:

— Ще мога ли да помоля господарят на Таджима да заеме сега мястото си сред нас?

— Какво? — Уджикацу, също като Такуан, остана смаян. — Как познахте?

Отмествайки се, за да освободи за Ягю Муненори почетното място, Мусаши отвърна:

— Въпреки тъмнината усетих присъствието на някакъв ненадминат майстор на сабята. Като се вземе предвид кои са останалите присъстващи, не виждам кой друг би могъл да е той.

— Пак успяхте!

Уджикацу беше поразен.

След едно кимване от негова страна Такуан обяви:

— Точно така — господарят на Таджима е — Обърна се към вратата и високо каза: — Тайната ви е разкрита, господарю Муненори. Няма ли да дойдете при нас?

Последва гръмък смях и Муненори се появи на вратата. Вместо да се настани удобно пред нишата, той коленичи пред Мусаши и го поздрави като равен с думите:

— Името ми е Матаемон Муненори. Надявам се да ме запомните.

— За мен е чест да се запозная с вас. Аз съм ронин от Мимасака на име Миямото Мусаши. Дано мога в бъдеще да разчитам на вашите напътствия.

— Кимура Сукекуро ми спомена преди няколко месеца за вас, но тогава бях зает заради болестта на баща ми.

— Как е господарят Секишусай?

— Е, той е много стар. Никой не може да каже… — След кратко мълчание топло и сърдечно продължи: — Моят баща ми разказа в едно писмо за вас, а Такуан няколко пъти ви е споменавал. Трябва да кажа, че преди няколко минути направо ме възхитихте. Мисля, че ако не възразявате, можем да смятаме двубоя, за който помолихте, за проведен. Надявам се да не сте се засегнал от моя необичаен начин да взема участие в него.

Мусаши доби впечатление за ум и зрялост, напълно съответстващи на името, с което този даймио се ползваше.

— Става ми неудобно от вашето внимание — отвърна той и много ниско се поклони.

Проявата на почит бе естествена, тъй като в обществото господарят Муненори стоеше толкова над Мусаши, че едва ли не обитаваше някакъв друг свят. Макар владенията му да даваха само петдесет хиляди крини ориз, неговото семейство от десети век насам се славеше с областни управители. На повечето хора би се сторило странно да открият един от възпитателите на шогуна в една и съща стая с Мусаши и при това да разговаря с него по такъв приятелски и непринуден начин. Мусаши с облекчение установи, че нито Уджикацу, учен мъж и един от почетните знаменосци на шогуна, нито Такуан, селски свещеник по произход, не се чувстваха притеснени от високото положение на Муненори.

Донесоха топло саке, размениха си чаши и последваха разговори и смях. Различията по възраст и съсловие бяха забравени. Мусаши знаеше, че бива приет в този отбран кръг не заради личността си. Просто и той, както и тези хора, диреше Пътя. Пътя бе, който позволяваше такова свободно, другарско отношение.

В един миг Такуан остави чашата си и попита Мусаши:

— Какво стана с Оцу?

Той леко се изчерви и отвърна, че от известно време не е чувал нищо за нея.

— Съвсем нищо ли?

— Нищо.

— Това е жалко. Знаете ли, вие не може вечно да я държите в неизвестност. Не е добре и за вас.

— Оцу — попита Муненори, — момичето, което веднъж гостува на баща ми в Коягю ли е?

— Да — отвърна Такуан вместо Мусаши.

— Аз знам къде е тя. Отиде заедно с моя племенник Хього в Коягю, за да помага да се грижат за баща ми.

Мусаши си помисли, че след като присъстват известен военен учен и Такуан, можеха да си говорят за военно дело или Дзен, а заради него самия и Муненори темата можеха да са сабите.

След едно извинително кимване към Мусаши, Такуан разказа на останалите за Оцу и отношенията й с младежа.

— Рано или късно — завърши той, — някой ще трябва да ви събере двамата, но това, боя се, не е работа за свещеник. Моля за помощ вас двамата, господа.

Предлагаше всъщност Уджикацу и Муненори да станат за този случай един вид настойници на Мусаши.

Тези изглежда бяха готови да поемат това задължение. Муненори отбеляза, че Мусаши вече е достатъчно възрастен, за да създаде семейство, а Уджикацу заяви, че младежът твърде е напреднал в уменията си.

Муненори предложи в скоро време да повикат Оцу от Коягю и да уредят нейната женитба с Мусаши. После той можеше да се засели в Едо, където домът му, заедно с тези на Оно Тадааки и Ягю Муненори, ще утвърди сабленото изкуство и ще сложи начало на разцвета му в новата столица. Такуан и Уджикацу се съгласиха с това.

Господарят Уджикацу, който особено държеше да възнагради Мусаши за неговата добрина към Шиндзо, искаше да го препоръча за учител на шогуна — замисъл, който тримата бяха обсъдили, преди да пратят Шиндзо да доведе младежа. След като видя как Мусаши се справи с тяхното изпитание, Муненори вече също бе готов да даде одобрението си.

Трябваше да се преодоляват трудности, една от които — че учителят в дома на шогуна трябва също да се числи към почетната стража. Тъй като повечето от мъжете там бяха верни служители на Токугава от времето, когато Иеясу владееше Микава, никой не бе склонен да назначава нови хора и всички кандидати бяха подлагани на много щателно проучване. При все това сметнаха, че с препоръките на Уджикацу и Муненори, заедно с едно писмо от Такуан, Мусаши може и да бъде приет.

Най-уязвимото място бе произходът му. Нямаше писмени документи, с които той да бъде проследен до Хирата Шоген от рода Акамацу, нито дори родословно дърво, което да докаже, че е от добро самурайско потекло. Със сигурност нямаше никакви родствени връзки с Токугава. Напротив, неоспорима истина бе, че като незрял седемнадесетгодишен младеж се би срещу тяхната войска при Секигахара. При все това възможност имаше — след Секигахара други ронини от вражески някога родове бяха приети в дома Токугава. Даже Оно Тадааки, ронин от рода Китабатаке, чийто род сега се бе укрил в Исе Мацудзака, въпреки нежеланите си връзки заемаше поста на шогунски учител.

След като тримата отново изброиха всички „за“ и „против“, Такуан завърши:

— Тогава — добре, хайде да го препоръчаме. Но може би трябва да разберем какво мисли за това самият той.

Въпросът бе отправен към Мусаши, който кротко отвърна:

— Много мило и великодушно е, че предлагате това, но аз съм само един незрял младеж.

— Не гледайте на нещата така — възрази с искреност в гласа Такуан. — Ние ви съветваме тъкмо да станете зрял. Ще си създадете ли собствен дом или възнамерявате да оставите Оцу неопределено време да живее като сега?

Мусаши се усети притиснат. Оцу му бе казала, че е готова да понася всякакви несгоди, но това ни най-малко не намаляваше отговорността на Мусаши за всяка неприятност, която би могла да я сполети. Докато за една жена е приемливо да постъпва в съгласие с чувствата си, ако изходът не е щастлив, за това ще обвинят мъжа.

Не че Мусаши нямаше желание да поеме тази отговорност. Даже жадуваше да я поеме. Оцу бе водена от любов и бремето на тази любов падаше толкова върху нея, колкото и върху него. При все това му се струваше, че още е твърде рано да се жени и да създава семейство. Дългият, труден Път на меча все така се простираше пред него, а желанието да го следва не бе намаляло.

Нещата не ставаха по-прости и от това, че неговото отношение към сабята се бе променило. След Хотенгахара сабята, с която се завоюва и убива, остана в миналото, загуби значение и смисъл.

Интересът му не се възбуждаше и от това да стане просто умел в боя, че даже и с тези си умения да дава напътствия на свитата на шогуна. Пътят на меча, смяташе сега Мусаши, трябва да има определени цели — да установи ред, да защитава, да пречиства духа. Пътят трябва да е такъв, че до деня на своята смърт хората да бъдат привързани към него като към живота си. Ако съществува такъв Път, не може ли следването му да донесе мир на света и всеобщо щастие?

Когато отвърна на писмото на Сукекуро с предизвикателство към господаря Муненори, Мусаши не бе подтикнат от онова повърхностно желание за някоя нова победа, което на времето го накара да предизвика Секишусай. Сега стремежът му бе да бъде въвлечен в делата на управлението. Не, разбира се, на някакъв висок пост — едно малко, незначително владение щеше да бъде достатъчно за дейността, която, струваше му се, би допринесла в полза на добрата управа.

Липсваше му обаче увереност, за да огласи тези свои замисли, тъй като чувстваше, че другите хора на сабята ще обявят неговите младежки стремежи за нелепи. Или, ако пък ги вземат насериозно, ще се почувстват длъжни да го предупредят — политиката води до поквара, включи ли се в управлението, той ще опетни своята обична сабя. Биха казали това, водени от искрена загриженост за душата му.

Вярваше дори, че ако откровено каже, каквото мисли, двамата воини и свещеникът ще го приемат или със смях, или с безпокойство.

Щом накрая се реши да отвори уста, беше, за да възрази — твърде млад е, твърде незрял, знанията му са недостатъчни…

Най-сетне Такуан го пресече с думите:

— Оставете това на нас.

— Ще се погрижим всичко да се уреди добре за вас — допълни господарят Уджикацу.

С това въпросът се реши.

Шиндзо влизаше от време на време да подреже фитила на лампата и схвана същината на разговора. Мълчаливо даде на баща си и на гостите да разберат, че чутото го радва извънредно силно.

Дървото със скакалците

Матахачи отвори очи, огледа се, стана и провря глава през задната врата.

— Акеми! — извика.

Отговор не последва.

Нещо му подсказа да отвори долапа. Жена му наскоро бе свършила с шиенето на ново кимоно. Нямаше го.

Отиде първо при съседите, при Умпей, после тръгна по пътеката към улицата, като тревожно питаше всеки срещнат дали я е виждал.

— Видях я тази сутрин — съобщи жената на въглищаря.

— Тъй ли? Къде?

— Беше цяла пременена. Питах я накъде е тръгнала и тя каза, че отивала да види някакви роднини в Шинагава.

— Шинагава ли?

Понечи да отрече, но се сепна.

— А-а, да, разбира се. Ето къде е отишла.

Да тича ли след нея? Всъщност привързаността му към тази жена не бе особено силна и сега изпитваше по-скоро раздразнение. От изчезването й в устата му остана сладко-горчив вкус.

Плю и изрече едно-две проклятия, после тръгна надолу към морския бряг, точно от другата страна на главния път Шибаура. Малко встрани от водата имаше пръснати рибарски къщи. Беше свикнал да идва тук всяка сутрин, докато Акеми готви ориза, и да търси риба. Обикновено имаше поне пет-шест изпаднали от мрежите парчета и той се връщаше тъкмо навреме, за да ги сготвят за закуска. Днес забрави за рибата.

— Какво има, Матахачи?

Собственикът на заложната къща от главната улица го потупа по рамото.

— Добро утро — отвърна Матахачи.

— Хубаво е да излезе човек рано навън, а? Радвам се да ви гледам как всяка сутрин излизате на разходка. Чудесно за здравето ви!

— Шегувате се, предполагам. Може би, ако бях богат като вас, щях да излизам на разходки за здраве. За мен обаче ходенето е работа.

— Не ми се виждате много добре. Нещо да не е станало?

Матахачи взе шепа пясък и я остави вятърът да я отнесе. И двамата с Акеми добре се познаваха с човека от заложната къща, който им бе помогнал да избегнат няколко бедствени положения.

Необезпокоен, човекът продължи:

— Знаете ли, има нещо, за което бих искал да говоря с вас, но като че все не ми се удава възможност. Днес ще излизате ли да работите?

— За какво да си правя труда? И бездруго да продаваш дини не е кой знае какво препитание.

— Елате с мен на риболов.

Матахачи се почеса по главата, с вид, че се готви да се извини.

— Благодаря ви, но аз всъщност не обичам да ловя риба.

— Е, ами няма нужда да ловите, щом не искате. Но елате все пак. Ще се почувствате по-добре. Ей там е моята лодка. Нали можете да гребете?

— Мисля, че да.

— Хайде тогава. Ще ви кажа как да спечелите много пари — може би хиляда златни монети. Това как ви се вижда?

Внезапно Матахачи доби голям интерес към риболова.

На около сто разкрача от брега водата още бе достатъчно плитка, за да допреш греблото до дъното. Като остави лодката да се носи по вълните, Матахачи попита:

— И как точно може да ги изкарам тези пари?

— Скоро ще ви кажа. — Собственикът на заложната къща понамести едрото си тяло на седалката по средата на лодката. — Добре ще е да протегнете някоя въдица над водата.

— Защо?

— По-добре хората да си мислят, че ловим риба. Подозрително ще изглежда, че двама души са излезли толкова навътре в морето, просто за да си говорят.

— Така добре ли е?

— Чудесно — Извади глинена лула, натъпка я със скъп тютюн и я запали. — Преди да ви кажа какво съм наумил, дайте да ви питам нещо. Какво говорят за мен вашите съседи?

— За вас ли?

— Да, за Дайдзо от Нарай.

— Ами, за собствениците на заложни къщи се смята, че са кожодери, но за вас всички казват, че сте много благосклонен при заемите. Казват, че сте от тези, на които животът им е ясен.

— Не говоря за занаята си. Искам да знам тяхното мнение за мен като човек.

— Смятат ви за добър, за човек със сърце. Не ви лаская. Наистина така казват.

— Не споменават ли понякога колко вярващ съм?

— О, да, разбира се. Всички се дивят колко сте щедър в даренията.

— Идвали ли са някога хора от градската управа да питат за мен?

— Не. Че защо?

Дайдзо леко се засмя.

— Допускам, смятате въпросите ми за глупави, но истината по същество е, че аз не държа заложна къща.

— Какво?

— Матахачи, никога повече може да не ви се удаде възможност да изкарате наведнъж толкова много пари.

— Сигурно сте прав.

— Искате ли да се подредите?

— Къде?

— Пред мелницата за пари.

— К-какво трябва да направя?

— Да ми обещаете нещо и после да го изпълните.

— Това ли е всичко?

— Това е всичко, но ако по-късно се разколебаете, все едно сте мъртъв. Знам, че парите ви интересуват, обаче добре помислете, преди да дадете окончателния си отговор.

— Какво точно трябва да направя? — попита недоверчиво Матахачи.

— Трябва да станете копач на кладенци. И нищо повече.

— В крепостта Едо ли?

Дайдзо хвърли поглед над залива. Товарни лодки със строителни материали, украсени със знамената на няколко големи рода — Тодо, Арима, Като, Дате, Хосокава — стояха наредени почти кърма до кърма.

— Бързо схващате, Матахачи. — Човекът от заложната къща пак напълни лулата си. — Точно крепостта Едо имам предвид. Ако не греша, Умпей от известно време се опитва да ви убеди да работите за него. Напълно естествено ще е да приемете предложението.

— И това ли е всичко, което трябва да направя?… Как, като стана копач на кладенци, ще спечеля толкова пари?

— Имайте търпение. Всичко ще ви кажа.

Щом се върнаха на брега, Матахачи бе във възторг. Разделиха се с уговорката тази вечер Матахачи незабелязано да се измъкне и да иде в дома на Дайдзо, за да получи предварително възнаграждение от тридесет златни монети.

Отиде си вкъщи, подремна и след няколко часа се събуди с мисълта за голямата сума, която в скоро време ще заиграе пред очите му.

Пари в невероятно количество — достатъчно, за да изкупят всички несполуки, които досега е имал. Толкова, че да му стигнат до края на живота. Дори по-вълнуваща бе възможността да докаже на хората, че са грешили и че той най-сетне има това, което желае.

Обзет от трескава алчност, Матахачи не успяваше да се успокои. Още усещаше устата си пресъхнала и дори малко схваната. Излезе навън и застанал пред пустата пътека срещу бамбуковата горичка, си помисли: „А кой е всъщност той? Какво точно иска да направи?“ После се зае да си припомни своя разговор с Дайдзо.

Копачите на кладенци работеха сега в Гошинджо, новата крепост на западния хълм. „От вас се иска да изчакате, докато се представи сгоден случай и тогава да застреляте с мускет новия шогун“, му каза Дайдзо. Пушката и боеприпасите щели да са в двора на крепостта, под някакъв голям столетен рожков близо до задната порта в подножието на хълма Момиджи.

Работниците бездруго бяха под строго наблюдение, но Хидетада обичаше да обикаля заедно със своите служители, за да проверява как върви работата. Задачата доста лесно можеше да бъде изпълнена. В последвалата суматоха Матахачи можел да избяга, като прескочи външния ров, след което съучастниците на Дайдзо щели да го спасят — „при всички случаи“, както го увери той.

Върнал се в стаята си, Матахачи впери поглед в тавана. Стори му се, че чува гласа на Дайдзо отново и отново да повтаря някакви думи и си спомни как собствените му устни потрепериха, щом каза: „Да, ще го направя“. Кожата му цялата настръхна и той скочи на крака. „Това е ужасно! Веднага отивам при него и му казвам, че нищо общо не искам да имам с това.“

Тогава се сети за още нещо, което Дайдзо каза: „Сега, след като ви казах всичко, сте обвързан. Много ще ми е неприятно да видя, че ви се случва нещо неприятно, но ако опитате да се измъкнете, до… ами най-много до три дни приятелите ми ще са ви взели главата.“ Пронизителният поглед на Дайдзо при тези думи проблесна в съзнанието на Матахачи.

Той слезе по късата уличка Нишикубо до ъгъла на главния път Таканава, където се намираше заложната къща. Заливът, покрит от тъмнината, бе в края на страничната улица. Тръгна покрай познатия склад, отиде до незабележимата задна врата на сградата и тихо потропа.

— Не е заключено — дойде веднага в отговор.

— Дайдзо?

— Да. Радвам се, че идвате. Хайде да влезем в склада.

Един от кепенците бе оставен вдигнат. Матахачи влезе във външния коридор и последва собственика.

— Седнете — покани го Дайдзо, като сложи една свещ на дългия дървен скрин. Сам седна, кръстоса ръце и попита: — Видяхте ли се с Умпей?

— Да.

— Той кога ще ви заведе в крепостта?

— Вдругиден, когато трябвало да доведе десет нови работници. Каза, че ще включи и мен.

— Значи всичко е уредено, така ли?

— Е, остава още да накараме кварталния първенец и петте квартални съветници да подпечатат договора.

— Нямайте грижа. По случайност аз съм един от съветниците.

— Наистина ли? Вие?

— Какво толкова изненадващо има? Аз съм един от най-влиятелните търговци в околността. Миналата пролет първенецът настоя да се включа в съвета.

— О, аз не бяха изненадан. Про… просто не знаех, това е.

— Ха-ха. Знам точно какво сте си помислил — че на нищо не прилича човек като мен да е между съветниците, които се грижат за кварталните работи. Е, нека аз да ви кажа, че ако имаш пари, всеки ще реши, че си добър човек. Даже и да не искаш, не може да не станеш местен първенец. Помислете, Матахачи. Не след дълго вие също ще имате много пари.

— Д-д-да — запъна се Матахачи, който не успя да се сдържи да не потрепери. — Щ-щ-ще ми дадете ли началното възнаграждение сега?

— Чакайте малко.

Дайдзо взе свещта, отиде в задната част на склада и отброи от едно сандъче на лавицата тридесет златни монети. Върна се и каза:

— Има ли в какво да ги завиете?

— Не.

— Вземете това — Той хвана една памучна дрипа от пода и я хвърли на Матахачи. — Най-добре си ги сложете в пояса и проверете дали е здраво затегнат.

— Трябва ли да ви дам разписка?

— Разписка ли? — повтори Дайдзо и неволно се засмя. — Их, ама сте честен! Обаче не, няма нужда. Ако сбъркате нещо, ще ви взема главата.

Матахачи премигна и каза:

— Струва ми се, сега по-добре да тръгвам.

— Не бързайте толкова. С тези пари са свързани някои задължения. Помните ли всичко, което ви казах днес сутринта?

— Да. Е, има само едно нещо… Казахте, че мускетът ще е под рожкова. Кой ще го сложи там?

Като се вземе предвид колко трудно бе за обикновени работници да влизат в двора на крепостта, Матахачи се чудеше как някой въобще ще успее да вкара скришом вътре мускет и боеприпаси. И как може без помощта на свръхестествени способности да ги зарие, за да са готови след половин месец?

— Това не ви засяга. Вие само направете това, на което се съгласихте. Още сте неспокоен, понеже не сте свикнали с мисълта. След като прекарате там две седмици, всичко вече ще е наред.

— Надявам се.

— Първо трябва да сте решен да докарате всичко докрай. После ще трябва да почнете да се оглеждате за сгоден случай.

— Разбирам.

— И сега не искам никакви глупости. Скрийте тези пари, където никой не може да ги намери. И нека да останат там до времето, когато ще сте изпълнил задачата си. Когато планове като този са пропадали, все е било заради пари.

— Не се тревожете. Вече съм помислил за това. Нека обаче да ви питам следното: как може да съм сигурен, че след като си свърша работата, няма да откажете да ми платите останалото?

— Хм! Може да ви се стори като хвалба, но парите за мен са последна грижа. Я погледнете тези кутии.

Вдигна свещта, за да може Матахачи да вижда по-добре. По цялата стая имаше различни кутии — за лакирани подноси, за доспехи, за всякакви други цели.

— Всяка една съдържа по хиляда златни монети — обясни Дайдзо.

Без да се заглежда много внимателно, Матахачи виновно каза:

— Естествено, не се съмнявах в думите ви.

Тайният разговор продължи още към час. Матахачи, който се почувства накрая по-уверен, излезе отново отзад.

Дайдзо отиде до съседната стая и погледна вътре.

— Тук ли сте, Акеми? — попита високо. — Струва ми се, че оттук ще иде направо да скрие парите. Най-добре го проследете.

След няколко посещения в заложната къща Акеми, пленена от личността на Дайдзо, разкри своите грижи, оплака се от сегашното си положение и изрази желание да го замени с нещо по-добро. Преди няколко дни Дайдзо й каза, че има нужда от жена, която да се грижи за дома. Акеми се появи на вратата много рано тази сутрин. Щом я пусна вътре, той я предупреди да не се тревожи, тъй като ще се „погрижи“ за Матахачи.

Бъдещият убиец, със сигурност в неведение, че го следят, се върна у дома. После с мотика в ръката се изкачи до тъмната горичка на хълма Нишикубо зад къщата и зарови съкровището си.

Видяла всичко това, Акеми го съобщи на Дайдзо, който веднага се отправи към Нишикубо. Когато се върна в склада да преброи изровените златни монети, бе почти съмнало. Преброи ги втори и трети път, но грешка нямаше — бяха само двадесет и осем.

Дайдзо вирна глава и се намръщи. Никак не обичаше хора, които крадат от парите му.

Лудостта на Тадааки

Осуги не бе от онези, които скърбите и горчивите разочарования на несподелената майчина преданост ще доведат до отчаяние, но тук, сред напевното жужене на насекомите в детелината и край голямата, бавно течаща покрай нея река, тя не остана незасегната от тъга по дома и заради житейските превратности.

— У дома ли сте?

Грубият глас проряза неподвижния вечерен въздух.

— Кой е? — извика тя.

— От хората на Хангавара съм. От Кацушика докараха много пресен зеленчук. Началникът ми каза да ви донеса от него.

— Яджибей винаги е много внимателен.

Осуги седеше пред една ниска масичка, със свещ до нея и четка за писане в ръката, и преписваше „Сутра за великата родителска обич“. Беше се пренесла в една къщичка под наем в рядко населения квартал Хамачо и относително добре успяваше да си изкарва прехраната, като лекуваше чуждите болести и болежки с мокса. Тя самата не се оплакваше особено от здравето си. От началото на есента отново се чувстваше доста млада.

— Кажете, бабо, идвал ли е при вас по-рано тази вечер някакъв младеж?

— Искате да кажете — за да го лекувам с мокса ли?

— Ъ-ъ. Той дойде при Яджибей, изглежда за нещо важно. Попита къде живеете сега и ние му казахме.

— Колко годишен беше?

— Двайсет и осем-двайсет и девет, струва ми се.

— Как изглеждаше на вид?

— Един кръглолик такъв. Не много висок.

— Хм, чудно…

— Имаше изговор като вашия. Помислих си, че може да е от същото място. Е, аз ще тръгвам. Лека нощ.

Със заглъхването на стъпките гласът на насекомите отново се понесе като шум от ръмящ дъжд. Осуги остави четката си, впери поглед в свещта и се замисли за дните на своята младост, когато по блясъка на светлината от свещ се гадаеше. Хората у дома нямаше как да узнаят какво става с техните отишли на война съпрузи, синове и братя или каква съдба може да се крие в тяхното несигурно бъдеще. Ярката светлина се приемаше за добър знак, червените отблясъци пък сочеха, че някой е умрял. Ако пламъкът почне да пращи като борови иглички, със сигурност щеше да дойде някой, когото са чакали.

Осуги бе забравила тези гадания, но днес вечерта яркият пламък, разноцветен като дъга, загатваше за наближаваща голяма радост.

Възможно ли е да е Матахачи? Ръката й посегна веднъж към четката, но се отдръпна. Като в унес старицата забрави себе си и всичко наоколо и през следващите един-два часа си мисли само за лицето на своя син, което сякаш се носеше в мрака на стаята.

Някакво шумолене на задния вход прекъсна мечтанието й. Зачудена дали някоя невестулка не тършува из кухнята, Осуги взе свещта и отиде да погледне.

Чувалът със зеленчук беше при мивката, а върху него имаше някакъв бял предмет. Като го вдигна, Осуги усети, че е тежък — с тежестта на две златни монети. На бялата хартия, в която бяха увити, Матахачи бе написал:

Още не мога да се реша да се видим. Моля те, прости ми, че ще те пренебрегна за още шест месеца. Само ще оставя тази бележка, без да влизам.

Някакъв самурай с убийствен поглед газеше през високата трева, за да стигне до двама застанали на речния бряг мъже. Задъхан извика:

— Хамада, той ли беше?

— Не — изпъшка Хамада. — Сбъркали сме човека.

Очите им обаче лъщяха и те продължаваха да оглеждат околността.

— Сигурен съм, че той е бил.

— Не. Някакъв лодкар беше.

— Сигурен ли си?

— Като се затичах след него, се изкатери в онази там лодка.

— Това още не значи, че е лодкар.

— Проверих.

— Трябва да кажа, че е бърз в краката.

Извърнаха се от реката и тръгнаха назад през нивите на Хамачо.

— Матахачи… Матахачи!

Отначало гласът едва се чуваше през ромона на реката, но щом се повтори по-ясно, двамата се спряха и се спогледаха смаяни.

— Някой го вика! Как става така?

— По гласа прилича на старица!

С Хамада начело бързо проследиха гласа до източника му. Щом чу техните стъпки, Осуги се затича насреща им.

— Матахачи? Някой от вас виждал ли е…

Застанаха от двете й страни и й извиха ръцете зад гърба.

— Какво правите? — Пухтейки разярено, старицата извика: — Кои сте вие всъщност?

— Ученици от училището Оно.

— Не познавам никой на име Оно.

— Никога не сте чували за Оно Тадааки, шогунския учител ли?

— Никога.

— Ами, стара…

— Чакай. Дай да видим какво знае тя за Матахачи.

— Аз съм майка му.

— Вие сте майката на Матахачи, продавача на дини ли?

— Какви ги говориш, свиньо?! Продавач на дини! Матахачи е наследник на дома Хониден, а това е важно семейство в област Мимасака. Ти трябва да знаеш, че Хониден са високопоставени служители на Шимен Мунецура, господаря на крепостта Такеяма в Йошино.

— Стига с това — прекъсна я единият от мъжете.

— Какво да правим?

— Взимаме я и я носим.

— Заложница? Мислиш ли, че ще е от полза?

— Щом му е майка, той ще трябва да дойде при нея.

Осуги стегна мускулите на мършавото си тяло и се бори като впримчена тигрица, но напразно.

Отегчен и недоволен през последните няколко седмици, Коджиро бе добил навика да спи по много, не само нощем, но и през деня. В момента лежеше по гръб, мърмореше си нещо и притискаше сабята до гърдите си.

— Само от това „Дългия прът“ може да се разплаче. Сабя като тази и боец като мен да ръждясват в чужд дом!

Последва гръмко изщракване и звън на метал.

— Глупак!

Оръжието описа голяма дъга във въздуха и като живо се плъзна обратно в ножницата.

— Великолепно! — извика един слуга от края на терасата. — В удари от легнало положение ли се упражнявате?

— Не ставай глупав — изсумтя Коджиро. Обърна се по корем, взе две малки парченца и ги метна към терасата. — Само ме дразнеше.

Очите на слугата се облещиха. Насекомото, нещо като молец, бе съвсем правилно разрязано на две от главата през мъничкото телце между крилата.

— Да ми постелеш за спане ли си дошъл? — попита Коджиро.

— О, не! Простете! Има писмо за вас.

Коджиро без да бърза разгъна писмото и го зачете. В този момент по лицето му се появи изненада. Според Яджибей от предишната нощ Осуги е изчезнала. Към Коджиро се отправяше молба незабавно да дойде, за да се посъветват как да действат.

Писмото с доста подробности обясняваше как са научили къде е тя. Яджибей накарал всичките си хора цял ден да я търсят, но най-важна се оказала обявата, която Коджиро остави в „Донджики“. Тя била задраскана и до нея написано: „До Сасаки Коджиро: Лицето, което задържа майката на Матахачи, е Хамада Тораносуке от дома Оно.“

— Най-сетне — каза си Коджиро.

Думите излязоха някъде издълбоко от гърлото му. Още когато спаси Матахачи, заподозря, че двамата посечени от него самураи са свързани с училището Оно.

Изкиска се и додаде:

— Тъкмо каквото чаках.

Застанал на терасата, вдигна поглед към нощното небе. Имаше облаци, но не изглеждаше да е на дъжд.

Много скоро след това вече яздеше по главния път Таканава един взет под наем товарен кон. Стигна дома Хангавара по късно. След като подробно разпита Яджибей, реши да пренощува там и на следващата сутрин да действа.

Оно Тадааки бе получил своето ново име не дълго след битката при Секигахара. Казваше се Микогами Тендзен, когато бе повикан в стана на Хидетада да дава уроци по саблен бой, които изнесе със забележителен успех. Заедно с удостояването му с това име дойде и назначението за пряк служител на рода Токугава и предоставянето на ново жилище на хълма Канда в Едо.

Тъй като този хълм предлагаше отличен изглед към връх Фуджи, шогунатът го определи да стане квартал на служителите от Суруга, областта, в която е разположен Фуджи.

— Казаха ми, че къщата е на склона Саикачи — обади се Коджиро.

Стоеше заедно с един от хората на Хангавара на върха на хълма. В дълбоката долина под тях различаваха Очаномидзу, един ръкав на реката, от която, говореше се, черпели водата за чая на шогуна.

— Чакайте тук — каза Коджировият водач. — Аз ще видя къде е.

Скоро се върна с новината, че вече са я подминали.

— Не си спомням някоя къща да е имала вид, че може да принадлежи на учител на шогуна.

— Нито пък аз. Мислех си, че ще има голямо жилище като Ягю Муненори. Но неговата къща е онази старата, която видяхме отдясно. Чух, че на времето принадлежала на надзирателя на шогунските конюшни.

— Струва ми се, няма какво да се изненадваме от това. Оно има доход само хиляда и петстотин крини ориз. По-голямата част от доходите на Муненори пък се дължи на предците му.

— Ето я — посочи водачът.

Коджиро се спря, за да огледа общото разположение на сградата. Старата кирпичена стена се простираше от средната част на склона до един гъсталак на отсрещния хълм. Дворът изглеждаше доста голям — от безвратата порта, която различи пред главната къща, до едно здание, което взе за доджо и една очевидно по-скорошна пристройка.

— Сега може да се връщате — каза Коджиро. — И кажете на Яджибей, че ако не се върна със старата госпожа до вечерта, може да приеме, че са ме убили.

— Да, господине.

Мъжът пъргаво се затича надолу по склона Саикачи, като на няколко пъти се спря, за да погледне назад.

Коджиро не си губи времето да се опитва да се срещне с Ягю Муненори. Нямаше начин да го разгроми и по този начин да си присвои славата на победения, тъй като към школата Ягю се числяха и самите Токугава. Това само по себе си бе за Муненори достатъчно извинение, за да откаже да се бие с някакъв честолюбив ронин. Тадааки пък бе склонен да застава срещу всеки готов да премери сили с него.

В сравнение с школата Ягю, Оно имаше по-широко приложими похвати и целта й беше не да показва бляскави умения, а по същество да убива. Коджиро не бе чувал за никой, който да е успял да нападне дома Оно и да го посрами. Докато като цяло Муненори бе по-високо почитан, Тадааки бе смятан за по-силният от двамата.

Откакто дойде в Едо и се запозна с положението, Коджиро си каза, че някой ден ще почука на вратата на Оно.

Нумата Каджуро вдигна поглед през прозореца на съблекалнята на доджото. Сети се за нещо и очите му отново бързо обиколиха залата в търсене на Тораносуке. Като го зърна в средата на помещението да преподава нещо на по-млади ученици, Каджуро изтича към него и тихо прошепна:

— Тук е! Вън, в предния двор!

Тораносуке, с вдигната пред него дървена сабя, извика на ученика:

— Внимавайте.

После започна да настъпва напред. Стъпките му остро отекваха по пода. Тъкмо когато двамата стигнаха в северния ъгъл, ученикът се преметна през глава и дървената му сабя полетя във въздуха.

Тораносуке се обърна и каза:

— За кого говорите? Коджиро ли?

— Да, току-що мина през портата. Всеки миг ще бъде тук.

— Много по-скоро, отколкото очаквах. Добро хрумване беше да вземем старицата за заложница.

— Сега какво мислите да правите? Кой ще го посрещне? Трябва да е някой, готов на всичко. Щом има дързостта да дойде тук сам, може да се опита да ни изненада с нещо.

— Накарайте да го доведат в доджото. Аз сам ще го посрещна. Останалите стойте назад и мълчете.

— Тук поне сме много — каза Каджуро.

Като се огледа, за свое насърчение забеляза лицата на твърди мъже като Камей Хьосуке, Негоро Хачикуро и Ито Магобей. Имаше още двадесетина други; нямаха представа как точно разсъждава Коджиро, но всички разбраха защо Тораносуке иска той да дойде тук.

Единият от двамата мъже, които Коджиро уби при „Донджики“, бе по-големият брат на Тораносуке. Макар да бе непрокопсаник и за него да не говореха добре в училището, за смъртта му все пак трябваше да се отмъсти заради кръвната връзка между двамата.

Въпреки младостта и скромния си доход, Тораносуке бе от самураите, с които в Едо трябваше да се съобразяват. Също като Токугава, родът му водеше произхода си от областта Микава и неговото семейство се числеше към най-старите наследствени служители на шогуна. Той беше също единият от четиримата „Военачалници на склона Саикачи“, като останалите бяха Камей, Негоро и Ито.

Когато Тораносуке се прибра предишната нощ с Осуги, всички се съгласиха, че това е забележителен удар по противника. Сега за Коджиро щеше да е трудно да не покаже. Мъжете се зарекоха, че ако той наистина се появи, ще го пребият почти до смърт, ще му отрежат носа и ще го закачат на някое дърво покрай река Канада, за да могат всички да го видят. В никакъв случай обаче не бяха сигурни, че той ще дойде; всъщност сключиха за това облози и повечето заложиха, че няма.

Събрани в главната зала на доджото, мъжете освободиха пода и зачакаха.

След известно време някой попита Каджуро:

— Сигурен ли сте, че сте видели точно Коджиро?

— Напълно.

Седнаха в боен ред. Лицата им, отначало като вдървени, сега издаваха признаци на напрежение. Някои се побояха, че ако това продължи още, ще станат жертва на собствената си нервност. Точно когато решителният миг изглеждаше близо, се чу бързо потропване на сандали, което спря вън пред съблекалнята и на прозореца се появи лицето на един друг от учениците, повдигнал се на пръсти.

— Слушайте! Няма смисъл да чакате тук. Коджиро няма да дойде.

— Какво искаше да кажеш? Каджуро току-що го е видял.

— Да, обаче той тръгна направо към къщата. Не знам как са го пуснали, но сега е в гостната и говори с учителя.

— С учителя ли? — повториха всички и дружно си поеха дъх.

— Истината ли казваш? — поиска да узнае Тораносуке, с изражение, близко до озадаченост.

Силно подозираше, че ако бъдат проучени обстоятелствата на братовата му смърт, ще се окаже, че и убитият не си е бил наумил нещо добро. Тораносуке бе замазал всичко това пред Тадааки. А ако неговият учител знаеше, че е отвлякъл Осуги, то това не беше, защото самият Тораносуке му е казал.

— Ако не ми вярвате, идете да видите.

— Каква бъркотия! — изпъшка Тораносуке.

Останалите ученици не само не му съчувстваха, но и останаха подразнени от неговата нерешителност.

Като посъветваха останалите да пазят хладнокръвие, докато те отидат да видят какво е положението, Камей и Негоро тъкмо обуваха дзорите си, когато от къщата тичешком излезе едно хубаво, светлолико момиче. Като познаха Омицу, двамата се спряха на място, а останалите се струпаха на вратата.

— Вие всички — извика тя с възбуден, писклив глас. — Елате веднага! Чичо и гостът се хванаха за сабите. В градината. Бият се!

Макар Омицу официално да бе смятана за племенница на Тадааки, шепнешком се говореше, че всъщност е дъщеря на Ито Итосай от някаква негова любовница. Пак според слуха, тъй като Итосай бе учителят на Тадааки, последният се съгласил да отгледа момичето.

Погледите на всички се изпълниха с твърде необичаен израз на страх.

— Чух чичо и госта да разговарят… гласовете им ставаха все по-силни… и веднага след това… Не вярвам чичо да е в опасност, но…

Четиримата военачалници издадоха общ вик и се понесоха към градината, отделена от останалия двор с жив плет. Останалите ги настигнаха пред вратата от плетен бамбук.

— Заключено е.

— Не можете ли да я насилите?

Това се оказа ненужно. Вратата сама поддаде под натиска на самураите, които се бяха стълпили пред нея. С падането й пред погледите им се разкри обширна площ с възвишение в долния си край. В средата стоеше Тадааки, вдигнал наравно с очите своята вярна сабя „Юкихира“. На доста голямо разстояние от противника си, Коджиро бе вдигнал над главата си големия „Дълъг прът“. От очите му сякаш бликаше пламък.

Напрегнатата атмосфера сякаш създаваше някаква невидима преграда. За хора, възпитани в строгите обичаи на самурайското съсловие, вдъхващата страхопочитание тържественост около противниците в двубоя и достойнството да не докосват дори сабите си бяха ненарушими. Въпреки възбудата, гледката за миг лиши учениците и от подвижност, и от чувства.

После обаче двама-трима впиха погледи в тила на Коджиро.

— Стойте настрана! — извика ядосан Тадааки.

Гласът му, груб и леден, съвсем различен от бащинския глас, с който бяха свикнали, накара учениците да замръзнат.

Хората често преценяваха възрастта на Тадааки с десет години под същинските му петдесет и пет и вземаха ръста му за среден, макар всъщност да беше малко по-нисък. Косата му още бе черна, тялото — дребно, но добре сложено. В движенията на дългите му крайници нямаше нищо вдървено или неловко.

Коджиро още не бе и замахнал — всъщност, не би могъл да го направи.

Но Тадааки веднага се видя принуден да се съобрази с едно — имаше насреща си страховит боец. „Ето още един Дзенки!“, помисли си той и незабележимо потрепна.

Дзенки бе последният противник, у когото бе открил такъв размах и упорито честолюбие. А това бе преди много време, в младостта му, когато пътуваше с Итосай и водеше живот на шугийоша. Дзенки, син на някакъв лодкар в областта Кувана, беше по-стар ученик на Итосай. Щом този започна да остарява, ученикът взе да гледа с пренебрежение на учителя си и дори обяви, че школата Ито дължала повече на него самия.

Дзенки създаде много тревоги на Итосай, тъй като колкото по-умел ставаше със сабята, толкова повече злини причиняваше на другите. „Дзенки, оплака се веднъж учителят, е най-голямата ми грешка в живота. Щом го погледна, виждам чудовище, събрало в себе си всички лоши качества, които някога съм имал. Намразвам се при вида му.“

Имаше ирония в това, че Дзенки — като лош пример — много помогна на младия Тадааки и го подтикна към по-високи постижения, отколкото в друг случай биха били възможни. Накрая Тадааки се сблъска със своя зъл съперник при Коганегахара в Шимоза и го уби, след което Итосай му даде свидетелство от школата Ито и книгата с тайните напътствия.

Другият недостатък на Дзенки бе, че умението му бе накърнено от липса на възпитание. С Коджиро не бе така. Умът и образоваността му проличаваха в начина, по който се бие.

„Не мога да спечеля този двубой“, помисли си Тадааки, който иначе не се смяташе за по-слаб от Муненори. Всъщност, даже не ценеше особено високо уменията на последния.

Докато се взираше в своя страшен неприятел, го осени още една истина. „Явно ми е минало времето“, реши тъжно той.

Двамата стояха неподвижни; не се забелязваше и най-леко помръдване. И на Тадааки, и на Коджиро обаче това струваше страхотни усилия. Телата им плащаха с обилно лееща се от челата пот, свирещ през зачервените ноздри въздух, пребледняла, после поморавяла кожа. Макар да изглеждаше, че всеки миг ще последва раздвижване, сабите останаха замръзнали, без да потрепват.

— Отказвам се — каза Тадааки и неочаквано отстъпи няколко крачки назад.

Бяха се споразумели да не се бият до край. Всеки от двамата можеше да се признае за победен и така да се оттегли.

Коджиро се метна като хищен звяр и замахна с „Дългия прът“ надолу. Сабята изсвистя със силата и бързината на ураган. Макар Тадааки своевременно да се приведе, вързаната му на темето коса се развя нагоре и се разпиля. Самият той, макар че избягваше чуждия удар, блестящо му отвърна със сабята си, отрязвайки към педя от ръкава на Коджиро.

— Страхливец! — завикаха учениците, чиито лица пламнаха от гняв.

Възползвал се от оттеглянето на своя противник като възможност да го нападне, Коджиро наруши самурайските бойни правила.

Всички до един се устремиха към него.

В отговор на това той с бързината на корморан се понесе към едно голямо хинапено дърво в края на градината и се скри зад ствола му. Очите му се местеха с плашеща бързина.

— Видяхте ли? — извика. — Видяхте ли кой спечели?

— Видяха — отвърна Тадааки. — Спрете! — каза той на хората си, прибра сабя в ножницата и се върна на терасата на стаята си.

Повика Омицу и я помоли да му върже отново косата. Докато момичето правеше това, дишането на Тадааки се успокои. Гърдите му лъскаха от потоци пот.

Спомни си една стара поговорка: лесно е да надминеш някой предходник, но трудно — да не те надмине някой по-млад. Досега се радваше на плодовете на усърдното си учение на младини, доволен да знае, че школата Ито не е по-малко преуспяваща от Ягю. Но през това време другаде са се появили нови големия дарования като Коджиро. Съзнанието за това дойде като горчива изненада, но Тадааки не бе от онези, които биха пренебрегнали истината.

Щом Омицу свърши, той каза:

— Дай на младия гост малко вода да си изплакне устата и го заведи обратно в гостната.

Лицата на учениците наоколо бяха пребледнели от стъписване. Някои се бореха да преглътнат сълзите; други с негодувание се бяха втренчили в своя учител.

— Ще се съберем в доджото — каза той. — Веднага.

Сам тръгна пръв напред.

Тадааки седна на обичайното си издигнато място отпред и мълчаливо се загледа в трите редици свои последователи, застанали с лице към него.

Накрая сведе поглед и спокойно заяви:

— Боя се, че и аз съм остарял. Като обърна поглед назад, ми се струва, че най-добрите ми дни като боец бяха, когато надвих злия Дзенки. Докато открия това училище и хората почнат да говорят за мъжете на Оно на склона Саикачи и да наричат школата Ито непобедима, вече бях преминал върха на силите си.

Смисълът на тези думи бе така чужд на привичното мислене на учениците, че те не можаха да повярват на ушите си.

Гласът на Тадааки стана по-твърд и той погледна право в съмняващите се, смутени лица.

— По мое мнение това се случва на всички. Докато гледаме настрани, старостта ни полазва. Времената се променят. По-задните надминават първите. Младото поколение открива нови пътища… Така трябва да бъде — светът напредва само чрез промяната. Но в сабленото изкуство такова нещо е недопустимо. Пътят на меча не позволява на човек да остарява.

— Итосай… не зная, дали е още жив. От години не съм чувал нищо за моя учител. След Коганегахара той се подстрига за монах и се оттегли в планините. Целта му, каза, била да изучава сабята, да се упражнява в Дзен, да търси Пътя на живота и смъртта, да изкачи големия връх на съвършеното просветление.

— Сега е мой ред. След днешния ден вече не бих могъл да застана с вдигната глава пред учителя си… Съжалявам, че не съм живял по-добре.

— У-у-учителю! — пресече го Негоро Хачикуро. — Казвате, че сте загубил, но ние не вярваме, че при обичайни обстоятелства бихте загубил от човек като Коджиро, дори и да е млад. Днес нещо трябва да не е било наред.

— Нещо да не е било наред ли? — Тадааки поклати глава и глухо се засмя. — Нищо подобно. Коджиро е млад. Но не заради това загубих аз. Загубих, понеже времената са се променили.

— Какво ще рече това?

— Чуйте и ще разберете — Той премести поглед от Хачикуро към другите мълчаливи лица. — Ще се опитам да бъда кратък, понеже Коджиро ме чака. Искам внимателно да чуете моите мисли и моите надежди за бъдещето.

След това им съобщи, че от този ден нататък напуска доджото. Намерението му било не да се оттегли в обичайния смисъл, а да последва стъпките на Итосай и да тръгне в търсене на просветление.

— Това е първата ми голяма надежда — заключи.

Второ, помоли своя племенник Ито Магобей да се погрижи за единствения му син Таданари. От Магобей също се искаше да съобщи за станалото днес на шогуна и да обясни, че Тадааки е решил да стане будистки монах.

После каза:

— Не съжалявам особено за загубата си от един по-млад човек. Това, което предизвиква у мен тревога и срам че новите бойци като Сасаки се появяват на други места, а нито един майстор от такъв ранг не е излязъл от училището Оно. Мисля, че знам защо е така. Мнозина от вас са наследствени служители на шогуна. Оставили сте високата служба да ви главозамае. След малко упражнения се възгордявате, че сте майстори от „непобедимата школа Ито“. Прекалено самодоволни сте.

— Чакайте, господине — възрази с треперещ глас Хьосуке. — Това не е справедливо. Не всички от нас са лениви и надменни. Не всички пренебрегваме учението си.

— Мълчи! — Тадааки го изгледа яростно. — Нехайството у учениците е следствие от нехайство на учителя. Сега признавам моя собствен срам и се осъждам.

— Ваша задача е да се справите с нехайството, да направите от училището Оно място, където младите дарования могат правилно да се развиват. Това трябва да стане място, където ще се кове бъдещето. Ако не се получи така, с това, че напускам и отварям място за преобразувания, няма да постигна нищо.

Искреността на думите му най-сетне започна да оказва своето въздействие. Учениците му увесиха глави и се замислиха над казаното. Всеки се сети за собствените си недостатъци.

— Хамада — обади се Тадааки.

— Да, господине — отвърна Тораносуке, но явно бе изненадан.

Под студения поглед на Тадааки очите му се сведоха към пода.

— Стани.

— Да, господине — отвърна той, без да става.

— Стани! Веднага.

Тораносуке се изправи на крака. Останалите онемели гледаха.

— Прогонвам те от това училище — Тадааки млъкна и изчака това да бъде възприето. — Но като правя това, се надявам, че ще дойде ден, когато ще си се поправил, ще си овладял себе си и ще си схванал смисъла на Изкуството на войната. Може тогава отново да се съберем като учител и ученик. Сега излез!

— З-защо, учителю? Не си спомнял да съм направил нищо, с което да заслужа това.

— Не си спомняш, понеже не разбираш Изкуството на войната. Ако помислиш по-дълго и внимателно, ще видиш.

— Моля ви, кажете ми. Не мога да си тръгна, преди да съм го чул.

Вените бяха изпъкнали по челото му.

— Добре. Страхливостта е най-срамната слабост, в която може да бъде обвинен един самурай. Изкуството на войната строго ни предупреждава против нея. Желязно правило в това училище е всеки, който се провини в страхливост, да бъде изключван.

— И въпреки това, ти, Хамада Тораносуке, си оставил да минат няколко седмици от смъртта на брат ти, преди да предизвикаш Сасаки Коджиро на двубой. В това време си тичал насам-натам, за да се опитваш да си отмъстиш на някакъв незначителен продавач на дини. А вчера си взел в плен възрастната майка на този човек и си я довел тук. Това достойно за самурай държание ли наричаш?

— Но, господине, вие не разбирате. Направих това, за да накарам Коджиро да се появи.

Готвеше се да се впусне в настойчива защита, но Тадааки го пресече:

— Точно това нарекох страхливост. Щом си искал да се биеш с Коджиро, защо не си отишъл право в дома му? Защо не си му пратил писмо, с което да го предизвикаш? Защо не си обявил името и намеренията си?

— А-а-ами, наистина, обмислях тези неща, но…

— Обмислял си ги? Нищо не ти е пречило да постъпиш така. Но си приложил страхливата уловка да вземеш другиго като примамка за Коджиро, та да го нападнете всички заедно. В сравнение с това държанието на Коджиро буди възхищение. — Тадааки млъкна. — Той дойде да се срещне лично с мен. Отказа да има нещо общо с един страхливец и предизвика мен, на основание, че провинението на ученика е провинение и на учителя.

— Накрая сблъсъкът между неговата и моята сабя извади на показ едно срамно престъпление. Сега аз смирено се признавам виновен за това престъпление.

В стаята цареше мъртва тишина.

— Сега, Тораносуке, като размислиш, още ли се смяташ за неопетнен самурай?

— Простете ми.

— Излез.

С наведен поглед Тораносуке отстъпи десет крачки назад и коленичи на пода с протегнати напред ръце, готов да се поклони.

— Желая ви най-добро здраве, господине… Подобно и на всички останали.

Гласът му бе мрачен.

Стана и тъжно излезе от доджото.

Тадааки се изправи.

— Аз също трябва да се сбогувам със света.

От учениците се чуха сподавени ридания. Последните му думи бяха строги, но изпълнени с обич.

— Защо тъжите? Вашият ден настъпи. От вас зависи да се погрижите това училище с чест да влезе в новата епоха. Като се започне отсега, бъдете скромни, трудете се и с всички сили се стремете да облагородявате духа си.

Върнал се в гостната, Тадааки със съвсем невъзмутим вид спокойно седна и се обърна към Коджиро.

След като се извини, че го е накарал да чака, каза:

— Току-що изключих Хамада от училището. Посъветвах го да промени държанието си и да се опита да схване същинския смисъл на самурайските правила. Възнамерявам, естествено, да освободя старицата. Бихте ли искал да я вземете със себе си или пък да уредя да се върне по-късно?

— Доволен съм от това, което вече направихте. Може да дойде с мен.

Коджиро помръдна, сякаш се готви да стане. Двубоят напълно го бе изтощил и последвалото чакане му се стори много, много дълго.

— Не си тръгвайте още — помоли Тадааки. — Сега, когато всичко свърши, нека пием заедно по чаша и да оставим миналото настрана. — Плесна с ръце и извика: — Омицу! Донеси малко саке.

— Благодаря — отвърна Коджиро. — Много любезно, че ме каните. — Усмихна се и лицемерно допълни: — Сега зная защо Оно Тадааки и школата Ито са така прочути.

Всъщност не изпитваше към Тадааки никакво уважение.

„Ако естествените му заложби се развият правилно, помисли си Тадааки, светът ще преклони глава в нозете му. Ако обаче свие в погрешна посока — ето още един бъдещ Дзенки.“

„Ако бяхте мой ученик…“ Думите бяха на върха на езика на Тадааки, но вместо да ги изрече, се засмя и скромно отвърна на Коджировото ласкателство.

В хода на разговора им бе споменато името на Мусаши и Коджиро узна, че се обмисля той да стане един от малцината избраници, които дават уроци на шогуна.

— О?! — възкликна само той, но изражението му издаде неговото неудоволствие.

Обърна бързо очи към залязващото слънце и настоя, че е време да си тръгва.

Не много време след това Тадааки изчезна от Едо. Той се ползваше с името на непосредствен, прям воин, въплъщение на искреността и себеотрицанието, но лишен от дипломатическия усет на Муненори. Като не разбираха защо човек, който привидно можеше да постигне всичко, си е наумил да избяга от света, хората бяха обзети от любопитство и почнаха да приписват на неговото изчезване какъв ли не смисъл.

Вследствие на поражението Тадааки, разправяха, бил полудял.

Тъжната страна на живота

Мусаши заяви, че това е най-лошата буря, която някога е виждал.

Йори печално погледна подгизналите, изпокъсани книжни страници, пръснати на всички страни и тъжно си помисли: „Няма учене повече.“

Два дни през есента — двеста и десетият и двеста и двадесетият ден от годината — предизвикваха особен страх у селяните. Тогава бе най-вероятно оризовата реколта да бъде унищожена от тайфун. Йори, повече подготвен за опасностите от своя учител, бе взел предпазната мярка да привърже покрива и да наслага по него камъни. Въпреки това през нощта вятърът го отнесе и щом стана достатъчно светло, за да огледат щетите, установиха, че хижата е безнадеждно разрушена.

Като си спомни за своя опит от Хотенгахара, Мусаши тръгна на път малко преди съмнало. Докато го гледаше как се отдалечава, Йори си мислеше: „Какво ще му помогне да гледа съседските оризища? Естествено, че са наводнени. Нима собствената къща нищо не значи за него?“

Събра парчета и остатъци от стените и пода, стъкми огън и си опече за закуска малко кестени и умрели птици. Пушекът подразни очите му.

Мусаши се върна малко след пладне. Около час по-късно няколко селяни с плътни сламени наметала против дъжд дойдоха да изкажат благодарностите си за помощта, оказана на някой болен, при отбиването на прелялата вода и в различни други случаи. Както призна един:

— Винаги при такива случаи сме почвали свади, понеже всеки бърза първо да се погрижи за своето. Днес обаче последвахме вашия съвет и работихме всички заедно.

Носеха също храна за подарък — сладки, туршия и за радост на Йори — оризови питки. Като се замисли, момчето реши, че днес е получило урок — ако човек забрави за себе си и работи заедно с всички, храната ще се появи като дар.

— Ще ви построим нова къща — обеща един от земеделците. — Такава, че да не я отнася вятъра.

Засега ги покани да гостуват в неговата къща — най-старата в селото. Щом стигнаха там, съпругата на човека окачи дрехите им да съхнат и когато се приготвиха да си лягат, им дадоха отделни стаи.

Преди да заспи, Йори усети някакъв звук, който разбуди любопитството му. Обърна се с лице към стаята на Мусаши и прошепна през шоджито:

— Чувате ли, господине?

— А-а?

— Слушайте. Едва се чуват — барабани от танците в светилището. Не е ли необичайно да правят танци в нощта след тайфун?

Единственият отговор бе шумът от дълбоко дишане.

На следващата сутрин Йори стана рано и попита селянина за барабаните. Върна се в стаята на Мусаши и ведро каза:

— Нали светилището Мицумине в Чичибу не е много далеч оттук?

— Не вярвам да е.

— Искам да ме заведете там, за да поднеса почитанията си.

Озадачен, Мусаши поиска да узнае заради какво е този внезапен интерес и разбра, че барабанчиците били музиканти от съседното село и се упражнявали за свещения танц Асагая, с който тяхното семейство се занимавало от далечно минало. Всеки месец отивали да свирят и танцуват на храмовия празник на Мицумине.

Хубостта на музиката и танцуването бе позната на Йори само по тези шинтоистки свещени танци. Той необикновено ги харесваше и чул, че танците Мицумине са една от трите големи разновидности на това изкуство, много му се искаше да ги види.

— Няма ли да ме заведете? — замоли се. — Преди къщата ни да стане готова, ще минат поне пет-шест дни.

Настоятелността на Йори напомни на Мусаши за Джотаро, който често ставаше досаден и хленчеше, мусеше се и мрънкаше, за да получи, каквото иска. Йори, толкова пораснал и самостоятелен за възрастта си, рядко прибягваше до такъв подход. Мусаши не се бе замислял нарочно за това, но някой наблюдател би могъл да забележи последиците от неговото въздействие. Едно от нещата, на които целенасочено научи Йори, беше да прави ясна разлика между себе си и своя учител.

Отначало отговори двусмислено, но след малък размисъл каза:

— Добре, ще те заведа.

Йори скочи във въздуха и възкликна:

— И времето е хубаво!

След пет минути вече бе известил домакина за щастието си, помолил за сух обяд и осигурил нови сламени сандали. После отново се озова пред учителя си с въпроса:

— Не е ли време да тръгваме?

Селянинът ги изпрати с обещанието, че докато се върнат, къщата им ще бъде готова.

Подминаха места, където тайфунът бе оставил след себе си почти цели езерца, но иначе бе трудно да се повярва, че само преди два дни небесата бяха дали воля на гнева си. В ясносиньото небе ниско прелитаха сврачки.

Първата вечер си избраха евтина странноприемница в село Танаши и рано си легнаха. На следващия ден пътят им ги отведе още по-навътре в голямата равнина Мусашино.

Пътуването им се прекъсна за няколко часа при река Ирума, която бе придошла и станала три пъти по-широка. От кирпичения мост бе останал само един малък участък, който безполезно стърчеше посред течението.

Докато Мусаши гледаше как група селяни носят от двете страни нови колове, за да направят временно мостче, Йори забеляза някакви стари връхчета от стрели и обърна вниманието му върху тях, като добави:

— Има и шлемове. Тук трябва да е имало битка.

Той почна да се забавлява покрай речния бряг, като изравяше връхчета на стрели, ръждиви късчета от натрошени саби и разни парченца стар метал с неопределен произход.

Изведнъж отдръпна ръка от един бял предмет, който се готвеше да хване.

— Това е човешка кост! — извика.

— Донеси я тук — отвърна Мусаши.

Йори не можеше да докосне отново костта.

— Какво ще правите с нея?

— Ще я заровя някъде, където няма да стъпват по нея.

— Това не са само два кокала. Тук има много.

— Добре. Тъкмо ще има с какво да се занимаваме. Донеси всичко, което успееш да намериш. — Той се обърна с гръб към реката и добави: — Може да ги заровиш ето там, където е цъфнала тинтявата.

— Нямам лопата.

— Може да вземеш някоя счупена сабя.

Щом дупката стана достатъчно дълбока, Йори сложи в нея костите, после прибави сбирката си от връхчета на стрели и метални парченца и ги зари заедно с тях.

— Така добре ли е? — попита.

— Сложи малко камъни отгоре. Направи го да прилича на паметник.

— Тук битка ли е имало?

— Ти забравил ли си? Трябва да си чел за нея. В „Тайхейки“ се разказва за две кървави битки през 1333 и 1352 година на едно място на име Котезашигахара. Това е горе-долу където сме с теб сега. От едната страна било семейство Нита, което поддържало Южния двор, от другата — голяма войска начело с Ашикага Такауджи.

— О, битката при Котезашигахара. Сега си спомням.

Подканен от Мусаши, Йори продължи:

— Според книгата, княз Муненага дълго време живял в земите на изток и изучавал Пътя на самураите, но много се смаял, когато Императорът го назначил за шогун.

— Как беше стихотворението, което съчинил по този случай? — поиска да чуе Мусаши.

Йори вдигна поглед към една птица, която се носеше в лазурното небе и започна:

Как съм могъл да зная,

че някога ще стана

притежател на лъка

от каталпово дърво?

Нима не минах през живота

без да го докосна?

— А стихотворението в онази глава, където се разказва как пресякъл областта Мусашино и се бил при Котезашигахара?

Момчето се поколеба, прехапа устни и после, донякъде със свои думи, поде:

Защо тогава да упорствам

в живот, който е осмислен,

щом благородно е отдаден

в служба на великия ни

повелител,

в служба на народа?

— А значението?

— То ми е ясно.

— Сигурен ли си?

— Всеки, който не може да разбере това, без да му го обясняват, не е истински японец, пък бил дори и самурай. Не е ли така?

— Да. Но кажи ми, Йори, щом работата е такава, защо се държа, все едно ръцете ти се омърсяват от пипането на тези кости?

— Вие добре ли щяхте да се почувствате, като пипате кости на мъртъвци?

— Мъжете, които са умрели тук, са били воини. Били са се и са загинали заради чувствата, които стихотворението на княз Муненага изразява. Броят на самураите като тях е безчетен, а заритите в земята техни кости са основата, на която се гради тази страна. Ако не бяха те, сега още нямаше да имаме нито мир, нито изглед за благоденствие.

— Войните също като нашия тайфун, отминават. Страната като цяло остава непроменена, но ние никога не бива забравяме дълга, който имаме към белите кости в пръстта.

Йори кимаше почти при всяка дума от тази реч.

— Сега разбирам. Да сложа ли цветя и да се поклоня ли пред костите, които зарих?

Мусаши се засмя.

— Всъщност не е нужно да се покланяш, стига споменът да остане жив в сърцето ти.

— Но…

Не напълно спокойно, момчето набра малко цветя и ги сложи пред купчината камъни. Готвеше, се да плесне с ръце в знак на почит, когато го обезпокои друга мисъл.

— Господине, всичко ще е наред, ако тези кости принадлежат наистина на самураи, които са били верни на Императора. Но ако са останали от хората на Ашикага Такауджи? Няма да искам да им отдавам почит.

Йори се загледа в Мусаши в очакване на отговор. Учителят му впери очи в тънкия сребърен полумесец на дневната луна. Задоволителен отговор обаче така и не му хрумна.

— В будизма — каза накрая — спасение има даже за онези, които са се провинили в десетте злини и петте смъртни гряха. Самото сърце е вече просветление. Буда прощава на злите, стига да отворят очите си за мъдростта.

— Значи ли това, че верните воини и изменниците стават едни и същи, след като умрат?

— Не! — отвърна натъртено Мусаши. — Името на самурая е свещено за него. Ако го опетни, това не може да се поправи през всички следващи поколения.

— Тогава защо Буда еднакво се отнася с лошите хора и верните слуги?

— Защото хората в същината си са еднакви. Има такива, които самолюбието и страстите така са заслепили, че стават метежници или разбойници. Буда е готов да им прости това. Той призовава всички да приемат просветлението, да отворят очите си за истинската мъдрост. Това е смисълът на хилядата писания. Когато човек умре, разбира се, всичко става пустота.

— Разбирам — заяви Йори, без всъщност да му е ясно. Няколко минути размишлява над въпроса и след това попита: — Това обаче не важи за самураите, нали така? Когато някой самурай умре, не всичко става пустота.

— Защо казваш това?

— Нали името му продължава да живее?

— Истина е.

— Ако името е лошо, такова си остава. Ако е добро, продължава да е добро, дори след като от самурая са останали само кости. Не е ли така?

— Да, обаче всъщност не е толкова просто — отвърна Мусаши, като се питаше дали може да удовлетвори успешно любопитството на своя ученик. — В случая със самураите има и нещо друго — те оценяват тъжната страна на живота. Воин, лишен от усет за това, прилича на храст в пустинята. Да бъдеш нищо повече от силен боец значи да си като тайфуна. Същото е и с хората, които не мислят за друго освен саби, саби и саби. Истинският самурай, същинският майстор на сабята е милосърден. Той разбира тъжната страна на живота.

Йори мълчаливо подреди цветята и сключи ръце.

Двете барабанни палки

По средата на планинския склон подобните на мравки човешки фигури, които в непрекъснато шествие се изкачваха нагоре, потъваха в тъмния пръстен от облаци. Щом близо до върха, където бе разположено светилището Мицумине, излезеха от него, ги посрещаше безоблачно небе.

Трите върха на планината, Кумотори, Ширайва и Мьохогатаке, разделяха четири западни области. Между шинтоистките постройки имаше и будистки храмове, пагоди, различни други здания и порти. Вън от стените се бе простряло процъфтяващо градче с чайни и дюкянчета, канцелариите на първосвещеника и домовете на седемдесетина селяни, чиито земеделски произведения бяха запазени за ползване от храма.

— Слушайте! Почнали са да удрят големите барабани — възкликна развълнуван Йори, докато бързешком гълташе ориза и червения си фасул.

Мусаши седеше насреща му и с бавни хапки се наслаждаваше на храната.

Йори хвърли клечките си на земята.

— Музиката е почнала — каза. — Хайде да ходим да гледаме.

— От снощи ми стига. Иди сам.

— Но снощи изиграха само два танца. Не искате ли да видите и останалите?

— Щом се налага да бързам — не.

Като видя, че дървената паничка на учителя му е още наполовина пълна, Йори с по-спокоен глас добави:

— От вчера дойдоха хиляди хора. Срамота ще е, ако завали.

— О?

Когато най-сетне Мусаши се обади:

— Сега да тръгваме ли? — Йори се спусна към предната врата като отвързано куче, взе назаем някакви сламени сандали и ги сложи на прага за своя учител.

Пред Каноин, малкия храм, където бяха отседнали и от двете страни на главната храмова порта пламтяха ярки огньове. Всяка къща имаше отпред запалена факла и над цялата околност, няколко хиляди стъпки над морето, беше светло като ден. Горе, в небето с цвят на дълбоко езеро, Небесната река проблясваше като вълшебен дим, докато по улиците тълпи от мъже и жени, забравили мразовития планински въздух, се носеха към мястото, където се играят свещените танци. Самото то бе празно, като се изключат леко повяващите се знамена, които скоро щяха да послужат за фон.

Изблъскан от тълпата, Йори се отдели от Мусаши, но бързо си проправи път през навалицата, докато накрая го зърна застанал пред една сграда да се вглежда в списъка на дарителите. Извика го по име, изтича към него, дръпна го за ръкава, но вниманието на Мусаши бе приковано върху една табелка, по-голяма от всички останали. Изпъкваше така заради размера на дарението, направено от „Дайдзо от Нарай, село Шибаура, област Мусаши“.

Бумтенето на барабаните ставаше все по-пронизително.

— Танцът е почнал — изписка Йори и сърцето му се понесе към павилиона за свещени танци. — Какво гледате, сенсей?

Изтръгнат от унеса си, Мусаши отвърна:

— О, нищо особено… Просто се сетих за нещо, което трябва да свърша. Ти иди да гледаш танците. Аз ще дойда по-късно.

Той потърси дома на шинтоисткия свещеник, където старецът излезе да го посрещне.

— Бих искал да ви питам за един дарител — каза Мусаши.

— Простете, но ние тук нямаме нищо общо с това. Ще трябва да идете до жилището на будисткия първосвещеник. Аз ще ви покажа къде е.

Макар светилището Мицумине да беше шинтоистко, общия надзор над него бе в ръцете на духовник-будист. Табелата над вратата гласеше: „Дом на началстващия първосвещеник“, написано с подходящи по размер букви.

Във входната зала старецът доста надълго говори с въпросния свещеник. Щом свършиха, този покани Мусаши вътре и много любезно го въведе в една от вътрешните стаи. Поднесоха им чай заедно с поднос превъзходни сладки. Последва втори поднос, скоро след което дойде и един хубав млад послушник, който носеше саке. Най-сетне се появи важната личност — изпълняващ длъжността епископ.

— Добре дошъл на нашия връх — каза той. — Боя се, че имаме да ви предложим само прости селски ястия. Разчитам да ни простите. Моля, настанете се удобно.

Мусаши не знаеше как да разбира това внимателно отношение. Без да се докосне до сакето, той само каза:

— Дойдох да попитам нещо относно един от вашите дарители.

— Какво? — Благосклонното изражение на свещеника, закръглен човек на около четиридесет едва забележимо се промени. — Да попитате ли? — попита той подозрително.

Мусаши набързо попита кога Дайдзо е идвал в храма, дали често го посещава, води ли някой друг със себе си и ако да — що за човек е този.

С всеки пореден въпрос неудоволствието на свещеника нарастваше, докато накрая заяви:

— Значи вие не сте дошъл да направите дарение, а само да питате за някакъв друг дарител?

Лицето му бе образец на раздразнение.

— Старецът трябва да не ме е разбрал. Никога не съм имал намерение да правя дарение. Исках само да попитам за Дайдзо.

— Можехте ясно да обясните това на входа — забеляза надменно свещеникът. — По всичко ми изглежда, че сте ронин. Не зная кой сте и откъде идвате. Трябва да разберете, че не мога просто на всеки да давам сведения за нашите дарители.

— Уверявам ви, че нищо лошо няма да последва от това.

— Е, ще трябва да се видите със свещеника, който отговаря за тези неща.

И с вид, сякаш е бил ограбен, мъжът отпрати Мусаши. Списъкът на дарителите не се оказа по-полезен, тъй като там само бе записано, че Дайдзо на няколко пъти е посещавал светилището. Мусаши благодари на свещеника и си тръгна.

Близо до павилиона за танци се огледа за Йори, но не го видя. Стига да бе вдигнал поглед, и щеше да го забележи. Момчето бе право над главата му, покатерило се на едно дърво, за да вижда по-добре.

Докато гледаше как зрелището се разгръща на сцената, Мусаши мислено се пренесе в своето детство, към нощните празненства в светилището Санумо в Миямото. Зърна призрачния образ на тълпата с Оцу посред нея, с Матахачи, който винаги дъвчеше нещо, с чичо Гон, който важно крачеше наоколо. Неясно зърна лицето на майка си, разтревожена, че толкова се бави и дошла да го потърси.

Музикантите, облечени в необичайни костюми с намерение да наподобят изискаността на някогашните императорски стражи, заеха местата си на сцената. На светлината на огъня пъстрите им одежди, по които лъскаха парчета златен брокат, напомняха легендарните одеяния от времето на боговете. Ударите по леко отпуснатата кожа на барабаните отекнаха в гората, последвани от флейтата и добре огладените дъски, по които равномерно се удряше с малки блокчета. Прелюдията започна. Главният танцувач излезе напред в маска на човек от древни времена. Неземното лице, с доста олющени от лака страни и брадичка, бавно тръгна и заприпява думите на „Каймособи“, танца на боговете.

На светия връх Мимуро,

ограден от боговете,

пред великото божество,

листата на дървото сакаки

растат преизобилно,

растат преизобилно.

Барабаните ускориха ударите си и се включиха и останалите инструменти. Скоро песен и танц се сляха в жив, насечен ритъм.

Откъде дойде това копие?

То е копието на светия дом

на княгиня Тойоока,

която обитава Небето —

копието на светия дом.

Мусаши знаеше част от песните. Като дете ги беше пял с маска на лицето и участвал в танците при светилището Санумо.

Сабята, която брани народа,

народа на всички земи.

Да я окачим пред божеството,

пред божеството да я окачим.

Прозрението го порази като гръм. Мусаши се бе загледал в ръцете на един от барабанчиците, който размахваше две къси, подобни на бухалки палки. Пое си дъх, колкото можеше и почти извика:

— Това е! Две саби!

Стреснат от гласа, Йори откъсна очи от зрелището, колкото да надзърне надолу и да възкликне:

— А, ето къде сте.

Мусаши дори не погледна към него. Взираше се право напред, не в сънен полуунес като останалите, а с почти плашещо проницателно изражение.

— Две саби — повтори. — Същото е. Две палки, но един общ звук.

Скръсти по-здраво ръце и се загледа във всяко движение на барабанчика.

От определено гледище нямаше нищо по-просто от това. Хората се раждат с две ръце — защо да не използват и двете? Станало е така, че бойците се сражават само с една сабя и често — само с едната ръка. Това има смисъл, доколкото всички правят едно и също. Ако обаче някой от противниците използва наведнъж две саби, каква възможност ще има другият да спечели, след като си служи само с една?

Срещу училището Йошиока при Ичиджоджи Мусаши се оказа с дългата сабя в дясната си ръка, а с късата — в лявата. Стискаше и двете оръжия несъзнателно, без да мисли, като с всяка от ръцете правеше всичко възможно, за да се защити. В битката на живот и смърт действаше по необичаен начин. Сега, съвсем внезапно, логиката на това действие му се стори естествена, ако не и неизбежна.

Ако две войски застанат една срещу друга в битка, според правилата на Изкуството на войната щеше да е немислимо коя да е да използва едното си крило, а да остави другото да бездейства. Не е ли това правило, което и сам боец не може да си позволи да пренебрегне? От Ичиджоджи насам Мусаши винаги бе смятал, че употребата на двете ръце и две саби е естествена за човека. Само безогледно следвания в течение на вековете обичай я бе направил да изглежда неприемлива. Чувстваше, че е достигнал до неоспорима истина — заради обичая приетото е почнало да изглежда естествено.

Може този обичай да се е подхранвал от ежедневния опит, но човек застава на границата между живота и смъртта само няколко пъти в живота си. При това крайната цел на Пътя на меча е да си способен по всяко време да застанеш на ръба на смъртта — да я гледаш без да трепнеш право в очите трябва да е познато като което и да е друго делнично преживяване. И всичко това трябва да стане съзнателно, макар от движенията да се иска да са така свободни, все едно се извършват по силата само на рефлекса.

Боят с две саби трябва да бъде от такова естество — осъзнат, но в същото време автоматизиран като някакъв рефлекс, изцяло свободен от ограниченията, които съпътстват целенасоченото движение. От известно време Мусаши се опитваше да обедини в общо правило това, което неосъзнато схващаше с онова, което бе разбрал по пътя на разума. Сега почти успя да го изрази в думи и те щяха да му донесат слава в цялата страна за много поколения напред.

Две палки, един звук. Барабанчикът различава дясно и ляво, ляво и дясно, но в същото време те му са безразлични. Тук, пред очите му, бе будисткото поле на свободното разбиране. Мусаши се почувства изпълнен от просветление.

Петте свещени танца, започнали с песента на първия танцувач, продължиха с изпълнение на останалите танцьори. Последваха внушителния и с размах Танц на Ивато, после Танца на Ара Микото но Хоко. Свирнята на флейтата се ускори; камбанки подрънкваха в жив ритъм.

Мусаши вдигна поглед към Йори и каза:

— Не си ли готов да си ходим?

— Още не — дойде унесено в отговор.

Духът на Йори се бе слял с танца и той се чувстваше като един от изпълнителите.

— Слез, преди да е станало много късно. Утре ще се качим до върха с вътрешното светилище.

Слугата на демона

Мицуминските кучета бяха дива порода, за която казваха, че произлязла преди повече от хиляда години от кръстосване на донесените от корейски пришълци кучета с дивите кучета от планините Чичибу. Отделени само на една крачка от дивото, те свободно бродеха по планинските склонове и като вълци се хранеха с дивеч от околността. Тъй като обаче гледаха на тях като на пратеници на божеството и ги наричаха негови „слуги“, богомолците често отнасяха по домовете си отпечатани или изваяни техни изображения да им носят сполука.

Черното куче на човека, който следваше отдалеч Мусаши, бе с големината на теле.

Щом Мусаши влезе в Каноин, другият се обърна и каза:

— Натам — и махна със свободната си ръка.

Кучето изръмжа, опъна дебелото въже, с което бе вързано и почна да души.

Мъжът го перна през гърба с края на въжето и заповяда:

— Ш-ш, Куро, мълчи.

Беше към петдесетте, с набито, но гъвкаво телосложение и също като кучето — не дотам питомен на вид. Бе обаче добре облечен. Над кимоното, което приличаше на свещеническа одежда или самурайска празнична дреха, носеше тясно и плоско оби и конопени хакама. Сламените му сандали, от онези, които хората носят по празниците, бяха снабдени с нови върви.

— Байкен?

Жената се отдръпна, за да стои на разстояние от кучето.

— Долу — заповяда Байкен и рязко тупна животното по главата. — Добре, че го видя, Око.

— Значи той е бил?

— Без съмнение.

За миг останаха мълчаливо загледани през една дупка в облаците към звездите. Чуваха свещената танцова музика, без да я слушат.

— Какво ще правим? — попита Око.

— Ще измисля нещо.

— Не може да пропускаме тази възможност.

Око с очакване впери поглед в Байкен.

— Тоджи у дома ли е? — попита той.

— Да — напи се със саке от празника и заспа.

— Събуди го.

— А ти?

— Аз имам работа за вършене. След като обиколя, ще дойда при вас.

Излязла през главната храмова порта, Око подтичваше по пътя. Повечето от двадесетината постройки бяха дюкяни или чайни. Имаше също няколко гостилнички, от които чуваше весел шум на гуляй. Под стряхата на паянтовата сграда, в която влезе Око, висеше надпис „Дом за почивка“. На едно от столчетата в предната стая с пръстен под седеше слугинче, унесено в дрямка.

— Още ли спи? — попита Око.

В очакване да му се скарат, момичето енергично поклати глава.

— Не за теб говоря — за мъжа ми.

— О, да, той още спи.

Око изцъка неодобрително с език и промърмори:

— Навън има празник, а той спи. Това е единственото заведение, което не е пълно с посетители.

До вратата мъж и старица варяха ориз и фасул на една кирпичена пещ. Пламъците бяха единственото ведро нещо в иначе мрачното помещение.

Око отиде до една пейка при стената, където спеше някакъв мъж, потупа го по рамото и каза:

— Ставай! Я си отвори малко очите.

— А? — промърмори този и леко се надигна.

— О, боже — възкликна тя, като се отдръпна назад. После се засмя и додаде: — Взех ви за съпруга ми.

На пода бе паднало парче рогозка. Мъжът — кръглолик младеж с големи, питащи очи, го вдигна, придърпа го над лицето си и отново се изпружи. Главата му бе облегната на дървена възглавница, сандалите — опръскани с кал. На масата до него имаше поднос и празна паничка от ориз; до стената — пътен вързоп, плетена шапка и пръчка.

Око се обърна назад към момичето и попита:

— Този навярно е посетител?

— Да. Каза, че утре рано сутринта имал намерение да ходи до вътрешното светилище и попита дали може да подремне тук.

— Къде е Тоджи?

— Тук съм, глупачке.

Гласът му дойде иззад едно разкъсано шоджи. Изтегнал се в съседната стая, с един щръкнал в магазина крак, той кисело добави:

— И какво ти пречи, че малко съм си полегнал? Ти къде беше през цялото това време, след като трябваше да се грижиш за гостилницата.

В много отношения годините бяха пожалили Око дори по-малко, отколкото Тоджи. Чарът на младините й не само бе изчезнал, но и чайната „Ойну“ изискваше от нея да върши мъжката работа вместо своя ленив съпруг, който носеше вкъщи през зимата някакъв оскъден улов, но иначе не вършеше почти нищо. След като Мусаши изгори в прохода Вада тяхното скривалище с неговата стая капан, шайката им ги изостави.

Замъгленият поглед на Тоджи постепенно се задържа на един голям съд с вода. След като с усилие стана на крака, той се приближи към него, наля си една чаша и на един дъх я изпи.

Око се подпря на пейката и през рамо се загледа в него.

— Не ме е грижа, че имало празненство. Време е вече да му научиш мярката. Имаш щастие, че докато беше навън, не си се нанизал на някоя сабя.

— А?

— Казвам ти да внимаваш повече.

— Не знам за какво говориш.

— Ти знаеше ли, че Мусаши е тук на празненството?

— Мусаши? Миямото… Мусаши? — Рязко изтръгнат от полудрямката си, Тоджи додаде: — Нали не се шегуваш? Виж, я най-добре иди се скрий в задната стая.

— Само това ли можа да ти хрумне — да се крия?

— Не искам да се повтаря онова, дето стана в прохода Вада.

— Страхливец. Не ти ли се иска да му отмъстиш — не само за това, но и заради онова, което причини на училището Йошиока? На мен ми се иска — а съм само жена.

— Да-а, обаче не забравяй, че тогава имаше много хора, които да ни помогнат. Сега сме само двамата.

Тоджи бе ходил до Ичиджоджи и чу как се е бил Мусаши, затова не се заблуждаваше относно това кой от двамата ще падне мъртъв, в случай че се сблъскат.

Око се примъкна по-близо до съпруга си и се обади:

— Ето къде грешиш, нали тук има още един човек? Човек, който мрази Мусаши точно колкото и ти.

Тоджи разбра, че тя говореше за Байкен, с когото се бяха запознали, когато скитанията им ги доведоха в Мицумине.

Тъй като повече не се водеха сражения, да мародерстваш вече не бе изгодно и Байкен бе отворил ковачница в Ига, щом господарят Тодо затегна управлението на областта. С намерение да потърси щастието си в Едо, той разпусна своята шайка, но после с посредничеството на един приятел го назначиха за надзорник на храмовата съкровищница.

Дори и сега планините между Мусаши и Кай гъмжаха от разбойници. Храмовите старейшини, които наеха Байкен да пази съкровищницата им със скъпоценни предмети и парични дарения, искаха така да отвърнат на огъня с огън. Този човек имаше предимството отблизо да познава грабителските навици, а беше също и признат майстор на боя с топка и сърп на верига. Като основоположник на школата Яегаки, би могъл всъщност да привлече вниманието на някой даймио, стига брат му да не беше Цуджикадзе Тема. В далечното минало двамата бяха държали в страх земите между връх Ибуки и околията Ясугава. Това, че времената са се променили, не значеше за Байкен нищо. Струваше му се, че първопричината на всичките му по-сетнешни трудности е смъртта на Тема от ръцете на Такедзо.

Око отдавна бе разказала на Байкен за своята неприязън към Мусаши, като преувеличи размера й, за да заздрави дружбата помежду им. В отговор той се намръщи и заяви: „Скоро…“

Око тъкмо бе свършила да разказва на Тоджи как зърнала Мусаши от чайната и после го загубила в навалицата. По-късно по предчувствие се насочила към Каноин, където стигнала тъкмо когато Мусаши и Йори тръгвали за външното светилище. Всички тези сведения без бавене били предадени на Байкен.

— Значи така — отбеляза Тоджи, насърчен от новината, че вече е привлечен надежден съюзник.

Знаеше, че с любимото си оръжие Байкен успя да победи до един бойците със сабя на скорошното храмово състезание. Ако нападне Мусаши, имаше добра възможност да спечели.

— Той какво каза, като научи?

— Ще дойде веднага, след Като свърши с обиколката.

— Мусаши не е глупак. Ако не внимаваме…

Тоджи потрепери и издаде къс, нечленоразделен звук. Око проследи погледа му до заспалия на пейката мъж.

— Кой е този? — попита съпругът й.

— Някакъв посетител — отвърна Око.

— Събуди го и го изгони оттук.

Око възложи тази задача на слугинчето, което отиде в ъгъла и раздруса човека, докато той седна.

— Вървете си — каза направо момичето. — Сега затваряме.

Този стана, протегна се и заяви:

— Добре дремнах.

Усмихна се на себе си, премига с големите си очи и бързо си тръгна, като метна рогозката през раменете си, сложи шапката и нагласи вързопа си на гърба. Хвана пръчката под мишница и каза с поклон:

— Много благодаря — и чевръсто излезе през вратата.

По облеклото и изговора му Оцу прецени, че не е някой от тукашните селяни, но й се стори достатъчно безопасен.

— Странен вид имаше — отбеляза. — Чудя се дали си е платил сметката.

Око и Тоджи още спускаха кепенците и разтребваха вътре, когато Байкен се появи заедно с Куро.

— Радвам се да ви видя — поздрави го Тоджи. — Дайте да влезем в задната стая.

Байкен мълчаливо си свали сандалите и ги последва, докато кучето остана да души за остатъци от храна. Задната стая бе просто четири полусрутени пристроени стени с останала по тях стара мазилка. Оттук никой в магазина не можеше да ги чуе.

След като запалиха една лампа, Байкен започна:

— Снощи при сцената за танци дочух Мусаши да казва на момчето, че щели да се качат сутринта до вътрешното светилище. По-късно ходих до Каноин и проверих.

Око и Тоджи и двамата преглътнаха и погледнаха през прозореца — върхът, на който се издигаше вътрешното светилище, мъгливо се очертаваше на фона на звездното небе.

Като знаеше кого има насреща си, Байкен си бе направил план за нападение и събрал подкрепления. Двама от свещениците, които стоят на стража при съкровищницата, вече се бяха съгласили да помогнат и тръгнали напред с копията си. В храма имаше и един човек от училището Йошиока, който ръководеше малко доджо. Байкен пресметна, че ще може да събере навярно десетина мародери, с които се познаваше от Ига и които сега работеха в околността. Тоджи ще се въоръжи с мускет, докато той самият ще носи своите сърп и топка на верига.

— Вече сте готов с всичко това ли? — попита недоверчиво Тоджи.

Байкен се ухили, но не каза нищо повече.

Тънка като тресчица луна висеше над равнината, скрита от погледа зад гъста мъгла. Големият връх още спеше и тишината само се подчертаваше от бълбукането и рева на реката. Няколко тъмни сенки се бяха скупчили при моста на Косарудзава.

— Тоджи? — прошепна дрезгаво Байкен.

— Тук съм.

— Внимавайте фитилът да остане сух.

Сред пъстрата тълпа на очи биеха двамата свещеници с копия, отметнали вече полите на своите одежди, за да са готови за действие. Останалите носеха най-различни облекла, но всички бяха обути така, че да могат да се движат пъргаво.

— Това ли сме всички?

— Да.

— Колко общо сме?

Преброиха се — тринадесет.

— Добре — зарадва се Байкен.

Пак повтори указанията си. Останалите мълчаливо го слушаха и от време на време кимаха. После по даден знак се забързаха през мъглата, за да заемат местата си покрай пътя. В края на моста подминаха един крайпътен камък с надпис: „Шест хиляди разкрача до Вътрешното светилище“.

Щом мостът отново се опразни, от скривалищата си излезе голямо стадо маймуни. Те наскачаха от клоните, изкатериха се по виещите се стебла и се събраха на пътя. Затичаха по моста, пропълзяха под него, почнаха да хвърлят камъни в речното корито. Мъглата си правеше шеги с тях, сякаш за да подпомогне веселието. Стига някой даоистки Безсмъртен да се бе появил и помахал с ръка, те сигурно щяха да се преобразят в облаци и да отлетят с него на небето.

В планината отекна кучи лай. Маймуните се изгубиха като листа на смрадлика под есенния вятър.

Куро притича по пътя, влачейки след себе си Око. Някак бе успял да се отскубне и макар накрая да успя да улови въжето, тя така и не го накара да се върне. Знаеше, че Тоджи не иска кучето да остава тук, за да вдига шум, затова реши, че може да се освободи от него, като го остави да се качи до вътрешното светилище.

Щом немирната и променлива мъгла почна като сняг да се сляга в долините, трите върха на Мицумине и по-малките планини между Мусашино и Кай се издигнаха в небето с цялото свое величие. Виещият се път се открои в белотата си и птиците почнаха да разрошват пера и да чуруликат приветствия към утрото.

Полу на себе си Йори отбеляза:

— Защо ли е така, питам се?

— Защо какво? — попита Мусаши.

— Развиделява се, но не мога да видя слънцето.

— Виж първо, че си се обърнал на запад.

— О!

Йори бегло погледна към луната, която потъваше зад далечните върхове.

— Тук в планината изглежда живеят доста твои приятели, Йори.

— Къде са?

— Ето ги там.

Мусаши се засмя и посочи няколко скупчили се около майка си маймунки.

— Ще ми се и аз да бях от тях.

— Защо?

— Те поне си имат майка.

Изкачиха в мълчание един стръмен участък от пътя и стигнаха относително равно място. Мусаши забеляза, че тревата е изпотъпкана от множество нозе.

След като още малко вървяха по извития път, излязоха на равно открито място с изглед към изток.

— Вижте — извика Йори, извърнат през рамо към Мусаши. — Слънцето се показва.

— Така е.

Планините на Кай и Кодзуке като острови се възвишаваха над морето от облаци под тях. Йори се спря неподвижен със събрани нозе, прилепени до тялото ръце и здраво стиснати устни. Във възхита и упоение се загледа към голямото златно кълбо. Представи си, че е дете на слънцето. Внезапно на много висок глас възкликна:

— Това е Аматерасу Омиками! Нали така?

Погледна към Мусаши, за да получи потвърждение.

— Точно така.

Вдигнало ръце високо над главата си, момчето пусна ярката светлина да се процеди между пръстите му.

— Моята кръв! — извика то. — Има същия цвят като кръвта на слънцето.

Плесна с ръце, както би призовало божеството в някой храм, преклони глава в мълчалива почит и си помисли: „Маймунките си имат майка, аз си нямам. Но аз имам тази богиня. Те я нямат.“

Прозрението го изпълни с радост и докато избухваше в сълзи, сякаш дочу иззад облаците музиката на храмовия танц. Барабаните забиха в ушите му, а тънката мелодия на флейтите се понесе около напева на Танца на Ивато. Краката му уловиха ритъма; ръцете нежно се полюляха. От устните му излязоха думите, които едва снощи бе запомнил:

Лък от каталпово дърво —

с всяко идване на пролетта

надявам се да видя танца

на безбройните божества,

о, надявам се да видя танца…

Внезапно осъзнал, че Мусаши вече е тръгнал напред, Йори изостави своя танц и се затича да го настигне.

Светлината на утрото едва проникваше в гората, където сега навлязоха. Тук, на подстъпите към вътрешното светилище, дърветата бяха с огромна дебелина и всички горе-долу еднакво високи. По гъстите петна от мъх върху корите им бяха поникнали бели цветчета. Досетил се, че тези дървета са прастари — на петстотин, може би даже на хиляда години — Йори усети желание да им се поклони. Тук и там погледът му се спираше по яркочервени кленови листа. Ниският шарен бамбук от двете страни на пътя постепенно го стесни до пътечка.

Ненадейно земята сякаш потрепери под нозете им. Веднага след гръмкия пукот последва ужасяващ писък и лавина от пронизителни отгласи. Йори сложи ръце на ушите си и се стрелна в бамбука.

— Йори! Наведи се! — заповяда Мусаши от сянката на едно голямо дърво. — Не мърдай, даже и да те настъпят!

Тъмният полумрак изглеждаше пълен с копия и саби. Писъкът накара отначало нападателите да сметнат, че куршумът е улучил, но сега тяло не се виждаше. Несигурни какво е станало, те замръзнаха по местата си.

Йори се оказа обграден от погледи и голи остриета. В последвалата мъртва тишина той не успя да устои на любопитството и бавно надигна глава над бамбука. Само на няколко педи разстояние едно протегнато иззад дървото саблено острие хвърляше отблясък от светлината на слънцето.

Напълно изгубил самообладание, Йори с пълно гърло изкрещя:

— Сенсей! Там се крие някой!

В мига, в който извика, скочи на крака се втурна към някое по-безопасно място.

Сабята изскочи от сянката и като демон надвисна над главата му. Но само за миг. Кинжалът на Мусаши полетя право към главата на нейния притежател и щръкна от слепоочието.

— Я-а-а!

Единият от свещениците се спусна с копието си към Мусаши, който хвана дръжката и здраво я стисна с едната си ръка.

Последва нов мъртвешки вик, като че устата на човека се е напълнила с камъни. Като се питаше дали пък нападателите не са се сбили помежду си, Мусаши напрегна поглед. Другият свещеник внимателно се прицели със своето копие и го метна по него. Мусаши улови и това оръжие и здраво го стисна под дясната си мишница.

— Скачайте върху него! — кресна единият от свещениците, забелязал, че ръцете на Мусаши са заети.

С гръмовен глас Мусаши извика:

— Кои сте вие? Представете се или ще ви приема всички за врагове. Срамно е да се пролива кръв на тази света земя, но може и да не ми остане избор.

Завъртя копията настрани и запрати двамата свещеници в различни посоки, после бързо изтегли сабята и довърши единия, преди онзи дори да спре. Извърна се рязко и се озова срещу три нови остриета, подредени напречно на тясната пътека. Без да спира, крачка по крачка запристъпва застрашително към тях. Излязоха още двама мъже, които заеха места рамо до рамо с предишните трима.

Докато напредваше, а неприятелите му отстъпваха, Мусаши зърна другия свещеник, който си бе взел обратно копието и сега преследваше Йори.

— Спри, главорез такъв!

В мига обаче, в който Мусаши се извърна, за да се притече на помощ на момчето, петимата нададоха вой и нападнаха. Той се метна с главата напред да ги пресрещне. Станалото наподоби сблъсъка на две бушуващи вълни, но пръските бяха не от солена вода, а от кръв. С бързината на тайфун Мусаши последователно се извръщаше от противник към противник. Два смразяващи кръвта вика, после трети. Мъжете изпопадаха като мъртви листа, всеки разполовен през кръста. В дясната ръка Мусаши държеше своята дълга сабя, в лявата — късата.

С ужасени викове останалите двама се обърнаха и побягнаха, отблизо следвани от Мусаши.

— Къде сте тръгнали? — извика той и разцепи главата на единия с късата сабя.

Черната струя кръв попадна в очите на Мусаши. Без да мисли вдигна лявата си длан да се предпази и в този миг чу зад себе си необичаен металически звук.

Замахна с дългата си сабя да отстрани предмета, но вместо това последва нещо много различно от намеренията му. Обзе го безпокойство, щом видя веригата с кълбо накрая увита около острието близо до предпазителя. Бяха го изненадали.

— Мусаши! — провикна се Байкен и опъна веригата докрай. — Забравил ли си ме?

За миг Мусаши впери очи, преди да възкликне:

— Шишидо Байкен от връх Судзука!

— Точно така. Моят брат Тема те призовава от долините на ада. Сега ще се погрижа бързо да стигнеш дотам!

Мусаши не успяваше да освободи сабята си. Байкен постепенно придърпваше веригата и се приближаваше, за да пусне в действие острия си като бръснач извит нож. Докато търсеше пролука за късата си сабя, Мусаши стреснат осъзна, че ако се сражаваше сега само с едно оръжие, щеше да е напълно беззащитен.

Вратът на Байкен се бе издул така, че почти се равняваше по дебелина на главата му. С напрегнат вик той силно и рязко дръпна веригата.

Мусаши бе сбъркал и го разбра. Веригата с топка накрая бе необичайно оръжие, но не му беше непозната. Преди години остана поразен, когато за първи път видя това дяволско приспособление в ръцете на Байкеновата съпруга. Едно обаче бе да си го виждал, друго — да знаеш как да се справиш с него.

По лицето на Байкен се разля широка, зла усмивка. Мусаши разбра, че му остава открита само една възможност — трябва да пусне дългата сабя. Сега изчакваше подходящия момент.

Със страховит вик Байкен скочи напред и кривият му нож мина на косъм над главата на Мусаши. С шумно изсумтяване Мусаши пусна сабята. Ножът едва бе изтеглен и във въздуха изсвистя топката. После ножът, кълбото, ножът…

Щом се опиташе да избегне ножа, Мусаши се озоваваше право на пътя на кълбото. Неспособен да се приближи достатъчно, за да нанесе удар, той трескаво почна да се чуди колко още ще бъде в състояние да издържи.

— Това ли е? — попита.

Въпросът бе съзнателен, но с нарастването на напрежението тялото престана да му се подчинява и започна да действа само за себе си. Не само мускулите, но и самата кожа неосъзнато се бранеха и съсредоточаването стана така силно, че потокът от мазна пот спря. Всяко косъмче по тялото му настръхна.

Много късно бе да се скрие зад някое дърво. Ако сега се спуснеше натам, навярно щеше да попадне на друг враг.

Чу ясен, жалостен вик. „О-о, Йори!“, възкликна наум. Искаше да погледне, но вътрешно сметна момчето вече за загубено.

— Умри, кучи сине! — Викът дойде иззад Мусаши, последван от: — Мусаши, защо се бавите толкова? Аз вече се оправих с гадовете зад вас.

Мусаши не разпозна гласа, но реши, че може сега да насочи вниманието си само към Байкен.

За последния най-важно бе разстоянието, на което държи своя противник и боеспособността му зависеше от дължината на веригата. Стига Мусаши да успееше да излезе на педя от обсега й или да дойде на педя по-близо, Байкен щеше да стане уязвим. Трябваше да внимава нито едно от двете да не се случи.

Мусаши се удиви на тайните умения на този човек и докато се дивеше, порази го мисълта, че това е точно като действието на двете саби. Веригата е като единица за дължина, кълбото — като дясната сабя, кривия нож — като лявата.

— Разбира се! — извика той тържествуващо. — Това е… това е то школата Яегаки.

Уверен сега в победата, отскочи назад и остави помежду им пет лакти разстояние. Премести сабята в дясната си ръка и я запокити точно като стрела.

Байкен изви тяло и сабята мина покрай него, забивайки се в корените на едно близко дърво. Докато обаче се привеждаше, веригата се усука около гърдите му. Преди да е успял и да извика, Мусаши с цялото си тегло се стовари отгоре му. Байкен успя да протегне ръка към дръжката на своята сабя, но с един рязък удар Мусаши прекъсна посягането му. Със същото движение сам изтегли оръжието и разцепи Байкен на две, като светкавица разполовява дърво. Докато отпускаше надолу острието, трупът продължаваше съвсем леко да потрепва.

„Колко жалко“, помисли си Мусаши.

Според по-късния разказ, докато майсторът на школата Яегаки издъхвал, Мусаши дори изпуснал въздишка на съчувствие.

— Отвесен удар каратаке — възкликна един пълен с възхищение глас. — Право наполовина. Все едно цепите бамбук. За първи път виждам такова нещо.

Мусаши се обърна с думите:

— Я, това ако не е… Гоносуке от Кисо. Какво правите вие тук?

— Много време мина, нали? Това сигурно става по волята на божеството на Мицумине, може би и с помощта на майка ми, която ме научи на толкова неща, преди да умре.

Двамата подеха приятелски разговор, но Мусаши изведнъж се спря и извика:

— Йори!

— Жив и здрав е. Спасих го от онзи нерез свещеника и го накарах да се покатери на едно дърво.

Йори, който ги гледаше от един висок клон, понечи да каже нещо, но вместо това заслони очи и погледна към едно тясно открито място отвъд края на гората. Куро, вързан за някакво дърво, бе захапал кимоното на Око за края на ръкава. Тя отчаяно дърпаше, за да се освободи. След миг платът се скъса и Око побягна.

Единствен оцелял, другият свещеник се влачеше по пътя, тежко облегнат на копието си и с потекла от една рана в главата кръв. Кучето, подлудено навярно от мириса на тази течност, почна да вдига ужасна врява. Известно време склоновете си препращаха ехото от неговия лай, но после въжето не издържа и животното се спусна след Око. Щом го настигна, свещеникът вдигна копие и се прицели в главата му. Ранен във врата, звярът побягна в гората.

— Онази жена ще избяга — извика Йори.

— Няма нищо. Ти сега слез.

— Там има един ранен свещеник. Не трябва ли да го хванете?

— Остави това. Той вече не ни засяга.

— Жената май че е онази от чайната „Ойну“ — каза Гоносуке.

После обясни своето присъствие и разказа за пратеното свише съвпадение, което му даде възможност да се притече на помощ на Мусаши.

С дълбока благодарност Мусаши попита:

— Вие ли убихте мъжа, който стреля с пушката?

— Не — усмихна се Гоносуке. — Не аз, а тоягата ми. Знаех, че поначало можете да се справите с хора като тези, но тъй като щяха да използват пушка, реших по-добре да направя нещо. Затова дойдох тук преди тях и докато още беше тъмно, се промъкнах зад онзи мъж.

Преброиха труповете. Тоягата бе убила седем, а сабята — само пет.

— Не правих друго, освен да се защитавам — заяви Мусаши, — но тази околност принадлежи на светилището. Струва ми се, че ще трябва да обясня станалото на отговорния чиновник тук. После той може да разпита и да изясни случая.

На слизане от върха при моста на Косарудзава срещнаха поделение въоръжени стражари. Мусаши им разказа случката. Началникът го изслуша с озадачен вид, но въпреки това нареди да вържат Мусаши.

Стреснат, този поиска да узнае причината за това, след като бездруго бе тръгнал да съобщи за произшествието.

— Вървете напред — нареди само офицерът.

Макар ядосан, че се отнасят с него като с обикновен престъпник, Мусаши не знаеше, че го чака и друга изненада. Надолу по склона имаше още стражари. Докато стигнат в града, стражите му вече наброяваха не по-малко от сто души.

Братя по ученичество

— Хайде, стига плака — Гоносуке притисна Йори до гърдите си. — Нали си мъж?

— Точно понеже съм мъж… плача.

Йори вдигна глава, отвори широко уста и ревна към небето.

— Те не задържаха Мусаши. Той им се предаде. — Меките думи на Гоносуке прикриваха неговата дълбока загриженост. — Хайде да вървим.

— Не! Не, преди да са го върнали.

— Скоро ще го пуснат. Трябва. Тук сам ли искаш да те оставя?

Гоносуке се отдалечи на няколко крачки. Йори не се помръдна. В този миг кучето на Байкен изскочи от гората с кървавочервена муцуна.

— Помощ! — извика Йори и се затича към Гоносуке.

— Уморен си, а? Виж сега, искаш ли да те нося на конче?

Йори доволен промърмори някаква благодарност, изкачи се на подложения му гръб и уви ръце около широките рамене.

След края на празненството миналата вечер посетителите си бяха тръгнали. Лекият ветрец носеше по пустите улици парчета от бамбукови обвивки и хартия.

Щом минаха покрай чайната „Ойну“, Гоносуке надникна вътре с намерението да подмине незабелязан.

— Ето я жената, дето избяга! — намеси се обаче пискливо Йори.

— Бездруго тук щеше да е. — Гоносуке спря и се зачуди гласно: — Щом стражарите отмъкнаха Мусаши, защо не са задържали и нея?

Щом зърна Гоносуке, очите на Око пламнаха от гняв. Като видя, че тя изглежда бързешком събира вещите си, Гоносуке се засмя.

— Ще пътувате ли? — попита.

— Не е твоя работа. Да не мислиш, че няма да те позная, дългонос негодник такъв? Ти уби мъжа ми!

— Вие сами си го докарахте.

— Скоро ще ти го върна.

— Вещица! — извика Йори през главата на Гоносуке.

Око отстъпи в задната стая и презрително се изсмя.

— Говорите лоши неща за мен, след като вие сте крадците, които са разбили съкровищницата.

— Какво? — Гоносуке пусна полека Йори на земята и влезе в чайната. — Кого наричаш крадци?

— Не можеш ме излъга.

— Повтори го и…

— Крадци!

Гоносуке я улови за ръката, но в същия миг тя се извърна и го бодна с някакъв кинжал. Без да посегне към тоягата си, той измъкна кинжала от ръката й и я изхвърли през предната врата.

Око скочи на крака и кресна:

— Помощ! Крадци! Нападат ме!

Гоносуке се прицели и метна кинжала. Той мина през гърба й и върхът излезе отпред. Око политна напред.

Куро изскочи изневиделица и се нахвърли върху тялото, като първо жадно облиза кръвта, а после вдигна глава, за да извие към небето.

— Вижте му очите! — възкликна ужасен Йори.

Викът на Око „Крадци!“, бе привлякъл вниманието на възбудените селяни. По някое време преди изгрев-слънце някой бе разбил вратата на храмовата съкровищница. Явно това бе работа на външни хора, тъй като религиозните ценности — стари саби, огледала и подобни — бяха оставени недокоснати, но цялото трупано през годините съкровище от златен прах, кюлчета и монети липсваше. Новината се бе разнесла бавно и още беше непотвърдена. Въздействието на крясъка на Око, най-прякото засега доказателство, бе мигновено.

— Ето ги!

— В „Ойну“ са!

Виковете привлякоха още по-голяма тълпа, въоръжена с бамбукови копия, ловни пушки, пръчки и камъни. Неусетно сякаш цялото село обгради чайната, жадно за кръв.

Гоносуке и Йори крадешком се измъкнаха отзад и през следващите няколко часа само сменяха скривалищата си. Сега обаче имаха обяснение — Мусаши е бил задържан не заради „престъпление“, което се готвеше да признае, а като крадец. Едва щом стигнаха прохода Шомару, успяха да се отърват и от последния отряд преследвачи.

— Оттук се вижда равнината Мусашино — отбеляза Йори. — Питам се дали моят учител е добре.

— Хм-м. Допускам, че вече е в затвора и го разпитват.

— Няма ли някакъв начин да го спасим?

— Трябва да има.

— Моля ви, направете нещо. Моля ви се.

— Няма нужда да ме умоляваш. За мен той също е като учител. Но тук няма какво да се направи, Йори. Можеш ли да се прибереш сам до дома?

— Ако се налага, струва ми се — да.

— Добре.

— А вие?

— Връщам се в Чичибу. Ако откажат да освободят Мусаши, ще намеря някакъв начин да го измъкна. Дори да се наложи да срина затвора. — За да подчертае казаното, Гоносуке тупна веднъж по земята с тоягата си. Йори, видял мощта на това оръжие, бързо кимна в знак на съгласие. — Браво на тебе. Прибери се у дома и се грижи за всичко, докато ти доведа жив и здрав Мусаши.

Хвана тоягата под мишница и се обърна назад към Чичибу.

Йори не се чувстваше самотен или уплашен, нито пък се тревожеше, че може да се загуби. Обаче ужасно му се спеше и докато вървеше под горещото слънце, едва успяваше да държи очите си отворени. При Сакамото видя край пътя един каменен Буда и легна в сянката му.

Вечерната светлина гаснеше, когато се събуди и долови тихи гласове от другата страна на статуята. Почувства се доста виновен, че подслушва и се престори, че още спи.

Мъжете бяха двама — единият седнал на някакъв ствол, другият — на камък. За едно дърво малко по-надалеч бяха вързани два коня с окачени от двете страни на седлата — лакирани кутии. Платненият етикет на едната от тях гласеше: „От областта Шимоцуке. За строежа на западното укрепление. Доставчикът на лакови изделия за Шогуна.“

На Йори, който сега надзърна иззад статуята, не му се стори двамата да приличат на обичайните охранени крепостни чиновници. Погледите им бяха твърде проницателни, а телата — твърде мускулести. По-възрастният беше здрав на вид мъж над петдесетте. Последните слънчеви лъчи ярко се отразяваха в широката му шапка, която падаше над двете уши и отпред се издаваше, закривайки чертите на лицето му.

Спътникът му беше строен, сух момък с перчем отпред, който подхождаше на младото му лице. Главата му беше покрита с боядисана в Суо кърпа, вързана под брадичката.

— А кутиите с лакови изделия? — попита по-младият. — Нали доста добре се получи?

— Да, хитро беше да накараме хората да си помислят, че сме във връзка с работите в крепостта. Нямаше да се сетя сам за това.

— Ще трябва малко по малко да те науча на тези неща.

— По-внимателно. Не почвай да се присмиваш на по-възрастните. Но кой знае? Може след четири-пет години старият Дайдзо да получава заповеди от теб.

— Е, младите хора все пак растат. Старите, колкото и да се опитват да останат млади, само остаряват.

— Това ли мислиш, че правя аз?

— Не е ли очевидно? Все мислиш за възрастта си и това те кара така усърдно да преследваш изпълнението на своята цел.

— Явно доста добре ме познаваш.

— Не трябва ли да тръгваме?

— Да — нощта ни застига.

— Не ми харесва мисълта, че ще ме застигне някой.

— Ха-ха. Щом се плашиш лесно, не може да си много уверен в това, което правиш.

— Не се занимавам от много време с това. Дори шумът на вятъра понякога ме разтревожва.

— Това е, понеже още се смяташ за обикновен крадец. Ако не забравяш, че вършиш това за доброто на страната, всичко ще е наред.

— Все така говориш. Аз ти вярвам, но нещо постоянно ми подсказва, че не постъпвам правилно.

— Трябва да имаш смелост, достойна за убежденията ти.

Последното напътствие обаче звучеше леко неубедително, сякаш Дайдзо се опитва да увери сам себе си. Момъкът се метна леко на седлото и подкара коня напред.

— Гледай ме — извика той през рамо. — Ако видя нещо, ще ти дам знак.

Пътят продължително време се спускаше на юг. В течение на една минута Йори гледа иззад каменния Буда и после реши да ги проследи. Някак си в ума му се появи подозрението, че това са крадците на съкровищницата.

Веднъж-два пъти двамата се озърнаха предпазливо назад. Като не видяха нищо, което да предизвика у тях тревога, те изглежда след време забравиха за момчето. Не след дълго вечерното сияние угасна и стана прекалено тъмно, за да видиш на повече от няколко стъпки пред себе си.

Двамата ездачи бяха стигнали почти до началото на равнината Мусашино, когато момъкът посочи нещо с ръка и каза:

— Там се виждат светлините на Огимачия, главатарю.

Пътят почваше да става равен. Малко по-напред река Ирума, извиваща се като захвърлено оби, хвърляше сребристи отражения под лунната светлина.

Йори внимаваше да остане незабелязан. Подозрението му, че тези хора са крадците, се затвърди, а от времето в Хотенгахара той добре познаваше разбойниците. Това са зли хора, които ще те осакатят заради едно яйце или шепа червен фасул. За тях безпричинното убийство не е нищо.

След време влязоха в град Огимачия. Дайдзо вдигна ръка и каза:

— Джота, ще спрем тук и ще похапнем. Трябва да нахраним конете, а на мен ми се допуши.

Вързаха животните пред една сумрачна странноприемница и влязоха вътре. Джота се настани до вратата, като през цялото време, докато ядеше, не сваляше поглед от кутиите. След като свърши, излезе и нахрани конете.

Йори влезе в един дюкян за храни от другата страна на улицата и щом мъжете отново подкараха конете си, събра последната шепа от ориза си и тръгна да я яде ходешком.

Двамата яздеха сега един до друг; пътят бе тъмен, но равен.

— Джота, ти прати ли вестоносец в Кисо?

— Да, погрижих се за това.

— За кога си им съобщил?

— Полунощ. Трябва да сме там навреме.

В тихата нощ Йори долови достатъчно от техния разговор, за да забележи, че Дайдзо нарича своя спътник с момчешко име, докато Джота се обръща към по-възрастния с „главатарю“. Това не можеше да значи друго, освен че този е предводител на шайка разбойници, но по нещо на Йори му се стори, че те са баща и син. Това правеше от тях не просто разбойници, а потомствени такива — много опасни мъже, които той никога не би успял да хване сам. Ако обаче успееше достатъчно дълго да ги задържи под око, можеше да съобщи местонахождението им на стражарите.

Град Кавагое дълбоко спеше, безшумен като блато посред нощ. Подминали една редица тъмни къщи, двамата конници свиха от главния път и тръгнаха нагоре по някакъв хълм. Каменният надпис в подножието гласеше: „Гора на Могилата със заровените глави — нагоре“.

Йори тръгна да се катери през храстите встрани от пътеката и пръв стигна до върха. Там имаше един огромен самотен бор, за който беше вързан кон. В подножието с кръстосани на коленете ръце бяха приклекнали трима облечени като ронини мъже, които в очакване гледаха към пътеката.

Йори едва се бе настанил в едно скривалище, когато единият от тези се изправи и каза:

— Това вече е Дайдзо.

Тримата заедно се затичаха напред и радостно поздравиха новодошлите. Дайдзо и събратята му не се бяха срещали от близо четири години.

Не след дълго се захванаха за работа. Под напътствията на Дайдзо търколиха един грамаден камък настрана и почнаха да копаят. От едната страна се натрупа пръст, от другата — голямо количество сребро и злато. Джота разтовари кутиите от конете и изсипа и тяхното съдържание, което, както бе заподозрян Йори, се състоеше от изчезналите от светилището Мицумине съкровища. Прибавена към по-раншната, плячката общо трябваше да възлиза по стойност на много хиляди рио.

Скъпоценният метал бе насипан в прости сламени чували и натоварен на три коня. Празните лакирани кутии заедно с останалите изпълнили своето предназначение предмети бяха хвърлени в трапа. След като земята бе отново подравнена, камъкът се върна на първоначалното си място.

— Това май е достатъчно — заяви Дайдзо. — Време е за една лула.

Седна до бора и извади лулата си. Останалите си изтупаха дрехите и дойдоха при него.

През четирите години на своето така наречено поклонничество Дайдзо много старателно кръстоса цялата равнина Канто. Малко бяха храмовете и светилищата без плочка, която да свидетелства за неговата щедрост, размерите на която бяха добре познати. Обаче странно защо, никой не се бе сетил да попита как се е сдобил с всичките тези пари.

Дайдзо, Джотаро и тримата мъже от Кисо в продължение на около час седяха в кръг и обсъждаха бъдещите си планове. Нямаше съмнение, че сега за Дайдзо е опасно да се връща в Едо, но някой от тях трябваше да иде там. В склада в Шибаура има злато за прибиране и документи за изгаряне. Трябва да направят нещо и с Акеми.

Точно преди слънцето да се покаже, Дайдзо и тримата непознати потеглиха по главния път Кошу към Кисо. Джотаро пеш тръгна в обратната посока.

Звездите, в които бе вперил поглед Йори, не даваха отговор на неговия въпрос: „Кого да последвам?“

Под прозрачно синьото есенно небе ярките лъчи на следобедното слънце като че направо попиваха в Джотаровата кожа. С глава, изпълнена с мисли за неговото място в настъпващото ново време, той крачеше през равнината Мусашино, сякаш тя е негова.

Хвърли някак тревожен поглед назад. „Още е тук“, помисли си. Като сметна, че момчето може би иска да поговорят, той вече на два пъти се спираше, но малкият така и не направи опит да се изравни с него.

Решил най-сетне да разбере какво става, Джотаро си избра един гъсталак и се скри в него.

Щом стигна онова място на пътя, където бе видял Джотаро, Йори разтревожен почна да се оглежда.

Изведнъж онзи се изправи и извика:

— Хей ти, дребосък!

Йори шумно си пое дъх, но бързо се съвзе. Разбрал, че не може да се измъкне, той тръгна напред и нехайно попита:

— Какво искате?

— Ти ме следеше, нали така?

— Ъ-ъ. — Йори невинно поклати глава. — Тръгнал съм за Джунизо Накано.

— Лъжеш! Следеше ме.

— Не разбирам за какво говорите. — Йори понечи да побегне, но Джотаро го улови отзад за кимоното.

— Признавай!

— Но… аз… нищо не знам.

— Лъжец! — ядоса се Джотаро и го стисна по-здраво. — Някой те е пратил след мен. Ти си шпионин!

— Пък ти — ти си мръсен крадец!

— Какво? — извика Джотаро, с лице почти допряно до това на Йори.

Момчето се приведе почти до земята, откопчи се и се понесе в бягство.

За миг Джотаро се поколеба и после се стрелна подире му.

От едната страна на пътя Йори забеляза пръснати като стършелови гнезда сламени покриви. Претича през едно поле с червеникава есенна трева, разбутвайки няколко прашни къртичини.

— Помощ! Помощ! Крадец! — викаше.

Селцето, в което влезе, се обитаваше от семейства, които се грижеха да се борят с полските пожари. Йори дочу ковашки чук. Хората тичешком излязоха от тъмните обори и къщите, където да се сушат висяха мандарини. Йори размаха ръце и на пресекулки обясни:

— Мъжът с шарената кърпа… дето ме гони… е крадец. Хванете го. Моля ви!… О, о! Ето го иде.

Селяните стреснати се огледаха и някои уплашени спряха погледи на страховития момък, но за изненадана на Йори дори не се помръднаха да уловят Джотаро.

— Той е крадец! Открадна от храма!

Спря се посред селото, осъзнал, че единственото, което нарушава спокойствието тук, е неговото викане. После пак си плю на петите, докато намери място, където да се скрие и да си поеме дъх.

Джотаро предпазливо забави крачка. Селяните мълчаливо го гледаха. Със сигурност не приличаше нито на разбойник, нито на злосторник — ронин. Всъщност, изглеждаше много благонадежден момък, неспособен на какво да е престъпление.

Възмутен, че селяните — големи хора! — не искат да се справят с един крадец, Йори реши бързо да се върне в Накано, където поне може да разкаже за случилото се на познати.

Излезе от пътя и се спусна през равнината. Щом успя да различи горичката зад дома, разбра, че дотам остава само четвърт час. Изпълнен с облекчение, премина от бърз ход в бяг.

Внезапно видя изпречил се на пътя му човек с протегнати настрани ръце.

Не му остана време да разбере как Джотаро го е изпреварил, но тук вече се почувства по-сигурен. Отскочи и изтегли сабята си.

— Копеле! — изкрещя.

Джотаро се спусна с голи ръце напред и улови Йори за яката, обаче момчето се изскубна и бързо се дръпна на десет лакътя встрани от него.

— Кучи син — промърмори Джотаро, като усети по дясната му ръка да се стича топла кръв от един дълъг два пръста прорез.

Йори зае бойна стойка и се съсредоточи върху урока, който толкова пъти бяха повтаряли с Мусаши. Очите… очите… очите… Със сила, събрана в светлите му зеници, сякаш цялото негово същество се превърна в две огнени очи.

Надвит от този поглед, Джотаро на свой ред изтегли сабята си.

— Ще трябва да те убия — изръмжа.

Йори, набрал нова смелост от удара, който бе нанесъл, се впусна напред в нападението, което винаги прилагаше срещу Мусаши.

Джотаро почна да се замисля. Отначало не повярва, че Йори може да си служи със сабята, но сега вложи в двубоя цялата си сила. Заради другарите си трябва да се освободи от това досадно дете. Не забелязал сякаш нападението на Йори, той замахна напред яростно, но безуспешно.

След като отби няколко удара, Йори се обърна назад, затича се, спря и отново се спусна в нападение. Щом Джотаро му отвърна с удар, отново отстъпи, насърчен от това, че хитрината му явно действа. Привличаше противника все по-близо до дърветата.

Джотаро се спря да си поеме дъх, огледа се в тъмната горичка и извика:

— Къде си, копеленце тъпо? — В отговор дойде само дъжд от кора и листа. Джотаро вдигна глава и кресна: — Виждам те — макар през короните на дърветата да не успяваше да види друго освен две звезди.

Джотаро тръгна да се катери в посока към шумоленето, което Йори предизвикваше със своето пълзене по един клон. Оттам за жалост изход нямаше.

— Сега ми падна. Отказвай се, освен ако не могат да ти пораснат крила. Иначе си мъртъв.

Внезапно Йори се върна назад към чатала между два клона. Джотаро се катереше бавно и внимателно. Щом посегна да улови момчето, то отново се премести на един от клоните. Джотаро изръмжа, хвана се с две ръце за него и понечи да се издърпа нагоре, с което даде на Йори чаканата възможност. Сабята с гръмък пукот удари клона, за който се беше уловил. Този се счупи и Джотаро се строполи на земята.

— Е, как ти се видя това, крадецо? — злорадстваше Йори.

Ударът бе смекчен от по-долните клони и Джотаро не беше сериозно ранен, като се изключи засегнатата му гордост. Изруга и пак тръгна нагоре по дървото, този път с бързината на леопард. Щом отново се озова в краката на Йори, този размаха сабята си напред-назад, за да му попречи да се приближи повече.

Докато стояха така, неспособни да помръднат, до ушите им достигна жалостивата свирня на шакухачи. За миг и двамата спряха и се заслушаха.

После Джотаро реши да се опита да разубеди своя противник.

— Добре — каза, — ти се би по-добре, отколкото очаквах. Възхищавам ти се за това. Ако ми кажеш кой ти е казал да ме проследиш, ще те оставя да си тръгнеш.

— Признай, че си бит!

— Ти луд ли си?

— Може да не съм много голям, но аз съм Мисава Йори, единствен ученик на Миямото Мусаши. Да моля за милост ще е обида към името на учителя ми. Предай се!

— К-какво? — попита недоверчиво Джотаро. — Я повтори това.

Гласът му стана писклив и неуверен.

— Слушай внимателно — заяви гордо Йори. — Аз съм Мисава Йори, единствен ученик на Миямото Мусаши. Това изненадва ли те?

Сега Джотаро бе готов да се признае за победен. Със смес на съмнение и любопитство той попита:

— Как е моят учител? Добре ли е? Къде е?

Стреснат, но все така на безопасно разстояние от Джотаро, който се приближаваше към него, Йори възкликна:

— Ха! Сенсей никога не би взел за ученик някакъв крадец.

— Не ме наричай така. Мусаши никога ли не е споменавал Джотаро?

— Джотаро ли?

— Ако наистина си ученик на Мусаши, трябва по някое време да си го чул да споменава моето име. Тогава бях горе-долу на твоите години.

— Това е лъжа.

— Не е. Истина е.

Обзет от тъга, Джотаро протегна ръце към Йори и се опита да обясни, че като ученици на един и същ учител трябва да станат приятели. Още изпълнен с недоверие, Йори силно го удари в ребрата.

Застанал неустойчиво между два клона, Джотаро едва успя да стисне Йори за китката. По някаква причина момчето на свой ред пусна клона, за който се бе хванало. Строполиха се един върху друг и двамата изпаднаха в несвяст.

Светлината от новата къща на Мусаши се виждаше от всички посоки, понеже макар покривът да бе закрепен, стените още не бяха издигнати.

Такуан дойде предния ден на посещение след бурята и реши да изчака Мусаши да се върне. Днес точно след полунощ насладата му от околната самота бе нарушена от някакъв странстващ свещеник, който помоли за гореща вода, с която да си направи вечеря.

След оскъдното си угощение от оризови топки, възрастният свещеник предложи да посвири на Такуан на шакухачи и колебливо и неопитно докосна инструмента. Щом се заслуша в музиката обаче, Такуан остана с впечатлението, че в нея има неподправено чувство, макар и безизкусно като в стихотворения, писани от хора, които не са поети. Стори му се също, че може да разпознае какво се опитва да изтръгне свирещият от своя инструмент. От първата до последната нота звучеше жал — разтърсващ вик на покаяние.

Навярно това бе разказ за живота на този човек, но — размисли Такуан — той не би могъл да бъде много по-различен от неговия. Дали са високопоставени или не, в житейския опит на хората не може да се открие голямо разнообразие. Разликите се заключават главно в това как те се справят с общите човешки слабости. За Такуан и той самият, и другия до него сега бяха само сбор от заблуди, обвити в човешка кожа.

— Все ми се струва, че преди съм ви виждал някъде — промълви замислено Такуан.

Свещеникът премига с почти невиждащите си очи и отвърна:

— Сега, като го казахте, и аз си помислих, че вашият глас ми е познат. Вие не сте ли Такуан Сохо от Таджима?

Спомените на Такуан се проясниха. Той приближи лампата до лицето на мъжа и възкликна:

— Вие сте Аоки Тандзаемон, нали?

— Значи все пак сте Такуан. О, как ми се иска да можех да пропълзя в някоя дупка и да скрия тази моя жалка плът!

— Колко странно, че се срещаме на място като това. Оттогава минаха почти десет години, нали?

— Като си помисля за това време, и потрепервам. — После сурово добави: — Сега, когато съм стигнал дотам да странствам в мрак, тази нещастна торба с кости се крепи само от мисълта за моя син.

— Вие имате син?

— Казаха ми, че той бил с мъжа, когото вързаха тогава за старото голямо дърво. Такедзо ли беше? Чувах, че сега се казва Миямото Мусаши. Двамата били дошли на изток.

— Ще рече, че вашият син е ученик на Мусаши ли?

— Така ми казаха. Толкова се засрамих. Не можех да погледна Мусаши в очите и реших да прогоня момчето от ума си. Обаче сега… тази година той навършва седемнайсет. Само да можех веднъж да го погледна и да видя какъв мъж е пораснал, ще съм готов без колебание да умра.

— Значи Джотаро ви е син. Не знаех това — каза Такуан.

Тандзаемон кимна. В съсухрената му фигура нямаше и помен от гордия офицер, изпълнен с похот към Оцу. Такуан го изгледа със съжаление. Болеше го да гледа този човек така измъчван от вината си.

Като видя, че въпреки свещеническата одежда, Тандзаемон е лишен дори от утехата на вярата, Такуан реши, че първото, което трябва да направи, е да го срещне с Буда Амида, чиято безкрайна милост спасява дори провинилите се в десетте злини и петте смъртни гряха. След като се е съвзел от отчаянието, ще има достатъчно време да търси Джотаро.

Даде му името на едни дзен-храм в Едо.

— Ако им кажете, че аз ви пращам, ще ви оставят да пребивавате там колкото поискате. Веднага щом ми остане време, ще дойда и надълго ще поговорим. Имам подозрение къде може да е вашият син. Ще направя всичко, което ми е по силите, за да го видите в немного далечно бъдеше. А засега оставете съжаленията. Дори преминал петдесетте или шейсетте, човек пак може да познае щастието и даже да направи нещо полезно за другите. Може да живеете още дълги години. Поговорете за това с монасите, щом стигнете в храма.

Такуан показа на Тандзаемон вратата, без да показва никакво съчувствие, но онзи изглежда оцени безстрастното му отношение. След многобройни благодарствени поклони вдигна тръстиковата шапка и своята шакухачи и си тръгна.

От страх да не се подхлъзне, Тандзаемон предпочете да мине през гората, където пътеката бе по-полегата. Не след дълго тояжката му се удари в някакво препятствие. Опипа с ръце наоколо и с изненада откри две неподвижно проснати на влажната земя тела.

Бързо тръгна назад към хижата.

— Такуан! Можете ли да ми помогнете? В гората се натъкнах на две припаднали момчета.

Такуан стана и излезе.

— Нямам никакви лекарства у себе си — продължи Тандзаемон, — а и не виждам достатъчно добре да им донеса вода.

Такуан навлече сандалите си и извика нещо към подножието на хълма. Гласът му лесно бе чут. Някакъв селянин отвърна с въпрос какво иска. Монахът му каза да донесе факла и вода и да доведе още мъже. Докато чакаше, препоръча на Тандзаемон като по-добър главния път, описа му го подробно и го отпрати. Някъде по средата на склона този се размина с качващите се нагоре мъже.

Щом Такуан със селяните се появиха, Джотаро бе дошъл на себе си и седеше зашеметен под дървото. Хванал с една ръка рамото на Йори, той спореше със себе си дали да го съживи и да узнае каквото искаше или да се махне оттук. Светлината на факлата го стресна като нощно животно. Напрегна мускули, готов да побегне.

— Какво става тук? — попита Такуан.

Щом огледа по-отблизо, любопитството му премина в изненада, с която можеше да се мери само тази на Джотаро. Момъкът бе много по-висок от момчето, което Такуан някога бе виждал и лицето му доста се бе променило.

— Вие сте Джотаро, нали така?

Младежът прилепи двете си длани към земята и се поклони.

— Да, аз съм — отвърна той колебливо, почти уплашен.

На мига разпозна Такуан.

— Е, трябва да кажа, че хубав момък си станал.

Като насочи вниманието си към Йори, той го обгърна с ръка и се увери, че е още жив. Йори се съвзе и след като няколко мига се оглежда любопитно наоколо си, избухна в плач.

— Какво е станало? — попита с успокояващ глас Такуан. — Наранил ли си се?

Йори поклати глава и избъбри:

— Не съм се наранил. Обаче отведоха моя учител. В затвора в Чичибу е.

Както се беше разревало, Такуан с труд успя да разбере момчето, но скоро основните подробности от станалото се изясниха. Осъзнал сериозността на положението, монахът се разтревожи почти колкото Йори.

Джотаро също стана силно възбуден. С треперещ глас той внезапно попита:

— Имам нещо да ви кажа, Такуан. Можем ли да идем някъде, където да поговорим?

— Той е от крадците — обади се Йори. — Не бива да му имате доверие. Каквото и да каже, ще е лъжа.

Посочи обвинително Джотаро и двамата ядно се изгледаха.

— Млъквайте и двамата. Оставете аз да реша кой е крив и кой — прав.

Такуан ги отведе обратно до къщата и им нареди да стъкмят навън огън.

После седна край него и ги накара да направят същото. Йори се поколеба — изражението му ясно говореше, че не желае да има нищо общо с крадец. Като видя обаче Такуан и Джотаро приятелски да разговарят, прониза го ревност и той с неохота се настани при тях.

Джотаро сниши глас и стана сериозен като жена, която изповядва пред Буда греховете си.

— От четири години насам ме възпитава един мъж на име Дайдзо. Той живее в Нарай, в Кисо. Разбрах неговите стремежи и какво иска да направи за света. Ако се наложи, готов ще съм да умра за него. Ето защо и се опитах да му помогна в това… Е, боли наистина да те нарекат крадец. Но аз все още съм ученик на Мусаши. При все че се отделих от него, духом дори за ден не съм преставал да го следвам.

Бързешком продължи, за да избегне въпросите.

— Дайдзо и аз се заклехме в боговете на небето и земята да не казваме на никого каква е нашата житейска цел. Не мога да я разкрия дори на вас. При все това не мога да стоя и да гледам, когато Мусаши е бил хвърлен в затвора. Утре ще ида в Чичибу и ще си призная.

— Тогава вие с Дайдзо сте обрали съкровищницата — заключи Такуан.

— Да — отвърна Джотаро без и най-малък признак на разкаяние.

— Значи все пак си крадец — обяви Такуан.

Джотаро сведе глава, за да избегне погледа му.

— Не… не — промълви той глухо. — Ние не сме някакви разбойници.

— Не знаех, че крадците биват различни.

— Ами, опитвам се да кажа, че ние не правим тези неща за собствена изгода. Правим ги за хората. Става дума да използваме това, което принадлежи на обществото, в негова полза.

— Не разбирам такива разсъждения. Да не би да ми казваш, че вашите грабежи са благородни престъпления? Да не твърдиш, че сте като юначните разбойници от китайските романи? В такъв случай не им подражавате особено успешно.

— Не мога да отвърна на това, без да разкрия нашата обща тайна с Дайдзо.

— Ха-ха. Няма да се оставиш да те подведат, а?

— Не ме е грижа какво говорите. Ще си призная, само за да спася Мусаши. Надявам се после да му кажете някоя добра дума за мен.

— Не бих могъл да се сетя за такава добра дума. Мусаши е невинен. Признаеш ли си или не, той в крайна сметка ще бъде освободен. Струва ми се, че много по-важно за теб е да се обърнеш към Буда. Използвай ме като посредник и изповядай всичко нему.

— На Буда ли?

— Това казах. Според каквото чух, вие правите някаква голяма добрина в полза на другите. Всъщност, поставяте себе си над тях. Не ви ли е хрумвало, че правите доста хора нещастни?

— Човек не може да мисли за себе си, когато работи за общото благо.

— Глупак безумен! — Такуан здраво удари Джотаро с юмрук по бузата. — Аз-ът е основата на всичко. Всяко едно действие е проявление на аз-а. Човек, който не познава себе си, не може да направи за другите нищо.

— Исках да кажа, че не съм действал за удовлетворяване на собствените си желания.

— Млъкни! Не виждаш ли, че още си почти дете? Няма нищо по-страшно от някой недопечен благодетел, който нищо не знае за света, обаче е готов вече да каже на този свят кое е добро за него. Няма нужда да казваш нищо повече за това, което правите с Дайдзо — вече имам достатъчно добра представа… За какво плачеш? Издухай си носа.

Последва нареждане да си лягат. Джотаро покорно се пъхна в леглото, но от мисли за Мусаши не успяваше да заспи. Сключи ръце на гърдите си и мълчаливо замоли за прошка. Сълзи потекоха в очите му. Обърна се на една страна и се замисли за Оцу. Бузата го болеше, но от сълзите на Оцу щеше да боли повече. Въпреки това е немислимо да разкрие своето тайно обещание към Дайдзо, дори на сутринта Такуан да се опита да изкопчи това от него, както, сигурен беше, ще стори.

Безшумно стана, излезе навън и вдигна поглед към звездите. Нямаше да му се налага да бърза — нощта почти бе свършила.

— Спри!

Гласът закова Джотаро на място. Зад него като огромна сянка стоеше Такуан.

Монахът дойде до него и го прегърна през раменете.

— Решен си да идеш да си признаеш ли?

Джотаро кимна.

— Това не е много умно — отбеляза съчувствено Такуан. — Ще умреш като куче. Изглежда си мислиш, че ако се предадеш, Мусаши ще бъде освободен, но всичко не е така просто. Стражарите ще задържат Мусаши в затвора, докато им кажеш всичко, което отказваш да кажеш на мен. И ще те мъчат — ще те мъчат, докато проговориш, независимо дали отнеме година, две или повече.

Джотаро увеси глава.

— Това ли искаш — да умреш от кучешка смърт? Сега обаче нямаш избор — или ще признаеш под мъчение всичко, или ще се изповядаш на мен. Като следовник на Буда няма да устройвам съд над тебе. Ще оставя това на Амида.

Джотаро не каза нищо.

— Има и още един начин. По най-чиста случайност снощи срещнах баща ти. Сега той носи одеждите на странстващ свещеник. Естествено, никога не съм и предполагал, че ти също си тук. Пратих го в един храм в Едо. Ако си решил да умреш, добре ще е първо да се видиш с него. А когато го видиш, може да го питаш не съм ли прав. Пред теб, Джотаро, са открити сега три пътя. Трябва сам да решиш кой да последваш.

Монахът се извърна и тръгна назад към къщата.

Джотаро се сети, че чутата снощи шакухачи трябва да е била тази на баща му. Без да му казват, можеше да си представи как изглежда и се чувства той в своите странствания от място на място.

— Такуан, чакайте! Ще ви разкажа. Ще призная на Буда всичко, заедно с моето обещание към Дайдзо.

Улови свещеника за ръкава и двамата влязоха в горичката.

Джотаро произнесе дълга изповед, от която не пропусна нищо. Такуан нито помръдна, нито проговори.

— Това е всичко — завърши младежът.

— Всичко ли?

— Всичко до последно.

— Добре.

В продължение на цял час Такуан продължи да мълчи. Дойде утрото. Враните заграчиха и навсякъде лъсна роса. Монахът седна в корените на една криптомерия. Джотаро с наведена глава се облегна на някакво друго дърво и зачака дългата поредица от укори, която знаеше, че ще последва.

Щом Такуан най-сетне заговори, изглежда вече се бе освободил от съмненията.

— Трябва да кажа, с хубава сган си се забъркал. Небето да им е на помощ. Те не разбират накъде се върти светът. Добре е, че ми каза, преди да е станало по-лошо. — Пъхна ръка в кимоното си и за изненада извади оттам две златни монети, които подаде на Джотаро. — Най-добре колкото можеш по-бързо да се махаш. Най-малкото забавяне може да донесе нещастие не само на теб, но и на баща ти и на твоя учител. Иди колкото се може по-надалеч, но не се доближавай до главния път Кошу или до Накасендо. Днес до пладне ще са почнали строго да проверяват всички пътници.

— Какво ще стане със сенсей? Не мога да си тръгна и да го оставя на такова място.

— Остави това на мен. След година-две, щом нещата се поуспокоят, може да идеш да го видиш и да се извиниш. Едва тогава ще кажа някоя добра дума за теб.

— Довиждане.

— Само минута.

— Да?

— Иди първо в Едо. В Адзабу има един дзен-храм, казва се Шоджуан. Баща ти вече трябва да е там. Вземи този печат, който ми дадоха в Дайтокуджи. Там ще познаят, че е мой. Накарай да дадат на теб и на баща ти монашески шапки и одежди, заедно с необходимите препоръки. После ще можете да пътувате незабелязани.

— Защо трябва да се правя на свещеник?

— Няма ли край твоето простодушие? Ти, млади ми и глупави приятелю, си част от заговор с цел убийството на шогуна и подпалването на Иеясувата крепост в Суруга. Искате да хвърлите в безпорядък цялата област Канто и да свалите властта. Накратко, ти си изменник. Хванат ли те, задължителното наказание е смърт чрез обесване.

Устата на Джотаро зина.

— Сега върви.

— Може ли да ви питам нещо? Защо трябва хора, които искат да свалят рода Токугава, да бъдат смятани за изменници? Защо не са изменници онези, които свалиха рода Тойотоми и завладяха страната?

— Не питай мен — отвърна с хладен поглед Такуан.

Нарът

По-късно същия ден Такуан и Йори пристигнаха в дома на господаря Ходжо Уджикацу в Ушигоме. Един млад прислужник, застанал на вратата, отиде да извести за идването на Такуан и след няколко минути излезе Шиндзо.

— Баща ми е в крепостта Едо — обясни той. — Няма ли да влезете да го почакате?

— В крепостта ли? — попита Такуан. — Тогава да вървя и аз, понеже бездруго бях тръгнал натам. Ще възразите ли да оставя Йори тук при вас?

— Ни най-малко — отвърна с усмивка Шиндзо и хвърли бърз поглед към момчето. — Да ви поръчам ли паланкин?

— По възможност.

Лакираният паланкин едва се бе изгубил от погледа и Йори вече бе в конюшните, където оглеждаше един по един добре охранените дорести и сивкави коне на господаря Уджикацу. Особено го възхищаваха главите им, които сметна за много по-аристократични от онези на познатите му досега полски коне. Зачуди го обаче нещо друго — как може военното съсловие да си позволява да държи в бездействие такъв голям брой коне, вместо да ги изкара да работят по нивите?

Тъкмо започваше да си представя излизащи в сражение конници и силният глас на Шиндзо го извади от унеса. Обърна поглед към къщата в очакване да му се скарат, но видя, че причинителка на Шиндзовия гняв е една слаба старица с тояжка и упорито навъсено лице.

— Да се преструва, че го няма ли?! — кресна Шиндзо. — Че защо баща ми да се опитва да лъже стара вещица, която даже не познава?

— Ама сте се ядосал! — възкликна язвително Осуги. — Допускам, че сте син на негово височество. Знаете ли колко пъти съм идвала тук и съм опитвала да се срещна с баща ви? Немалко, мога да ви кажа — и всеки път ми казват, че го няма.

Малко сепнат, Шиндзо отвърна:

— Няма нищо общо колко пъти сте идвала. Моят баща не обича да приема посетители. Щом не иска да се срещне с вас, защо продължавате да идвате?

Необезсърчена, Осуги се изкиска:

— Не искал да приема посетители! Защо тогава въобще живее сред хора?

Тя се озъби.

На Шиндзо му мина през ума да й прати някоя обида и да я накара да чуе звъна от изтеглянето на сабята му, но той не желаеше такава грозна проява на раздразнителност, а и не бе сигурен, че ще подейства.

— Баща ми не е тук — каза той със сдържан глас. — Защо не седнете и не ми разкажете за какво става дума?

— Е, мисля, че ще приема любезното ви предложение. Дълго ходих и краката ми се умориха. — Тя седна в края на стъпалото и се зае да разтрива коленете си. — Като ми заговорихте така кротко, млади човече, се засрамих, че повиших преди малко така глас. Сега, ще искам да предадете каквото кажа на баща ви, щом се върне.

— С радост ще направя това за вас.

— Идвам да му разкажа за Миямото Мусаши.

Озадачен, Шиндзо попита:

— Да не би нещо да е станало с Мусаши?

— Не, искам баща ви да разбере що за човек е той. Когато беше на седемнайсет, Мусаши отиде при Секигахара и се би срещу рода Токугава. Срещу рода Токугава, чувате ли? Отгоре на това в Мимасака той извърши толкова злини, че никой и една добра дума не можеше да каже за него. Уби сума хора и сега от години бяга от мен, понеже се опитвам заслужено да му отмъстя. Мусаши е зъл негодник и при това — опасен!

— Чакайте сега…

— Не, само ме чуйте! Той почна да се задява с жената, за която беше сгоден мой син. Направо я открадна и избяга с нея.

— Спрете — настоя Шиндзо и вдигна ръка да възрази. — Защо разказвате такива истории за Мусаши?

— Правя го заради страната — отвърна самодоволно Осуги.

— Каква полза ще има страната от клевети срещу Мусаши?

Осуги се понамести и заяви:

— Чувам, че този лицемерен нехранимайко скоро щял да бъде назначен за учител в дома на шогуна.

— Къде сте чула това?

— От един мъж, който беше в доджото на Оно. Със собствените си уши го чух.

— Така ли било?

— На нерез като Мусаши не бива да позволяват да припари до шогуна, какво остава да го назначават за негов учител. Един учител в дома Токугава е учител на целия народ. Само при мисълта за това ми призлява. Тук съм да предупредя господаря Ходжо, понеже чух, че бил препоръчал Мусаши. Сега разбирате ли? — Тя преглътна слюнката от ъгълчетата на устата си и продължи: — Сигурна съм, че от полза за страната ще е да предупредя вашия баща. И нека предупредя и вас. Внимавайте Мусаши да не ви залъже със своите сладки приказки.

Уплашен, че тя може да продължи в този дух с часове, Шиндзо събра последния остатък от търпението си, преглътна тежко и каза:

— Благодаря ви. Разбрах, каквото ми казахте. Ще го предам на баща си.

— Моля ви да го направите!

С вид на някой, който най-сетне е постигнал заветна цел, Осуги стана и се отправи към портата. Сандалите й шумно пляскаха по пътеката.

— Мръсна стара вещица! — извика един момчешки глас.

— Какво?… Какво? — излая стресната Осуги и се огледа наоколо, докато зърна между дърветата озъбилия се като кон Йори.

— На ти това! — извика той и метна по нея един нар.

Плодът я удари така силно, че се разцепи.

— О-у-у-у! — изписка Осуги и се хвана за гърдите.

Наведе се да вземе нещо, с което да го замери, но Йори бежешком изчезна от погледа й. Тя се затича към конюшните и надничаше вътре, когато право в лицето я удари голяма, мека буца конски тор.

Осуги се задави, почна да плюе, избърса с пръсти мръсотията от лицето си и по него потекоха сълзи. Като си помисли, че пътуванията й по страната заради нейния син я докараха до такова нещо!

Йори наблюдаваше иззад едно дърво на безопасно разстояние. Като я видя да плаче като дете, той изведнъж се почувства много засрамен от себе си. Искаше му се да иде да й се извини, преди да е излязла от портата, но яростта от чутите хули срещу Мусаши още не се беше уталожила. Разкъсано между жалостта и омразата, момчето остана известно време на място да си гризе ноктите.

— Ела насам, Йори. Можеш да видиш Фуджи в червено.

Гласът на Шиндзо дойде от една стая високо нагоре по склона.

С чувство на голямо облекчение Йори се затича натам.

— Връх Фуджи ли?

Видът на обагрения в алено от вечерната светлина връх прогони от ума му всички други мисли.

Шиндзо също изглежда бе забравил своя разговор с Осуги.

Страна на сънищата

Иеясу предаде през 1605 г. шогунското звание на Хидетада, но продължи да управлява от своята крепост в Суруга. Сега, след като укрепването на основите на новата власт вече като цяло бе завършено, той започваше да преотстъпва на Хидетада по право падащите му се задължения.

Щом се отказа окончателно от властта, Иеясу попита сина си как възнамерява да действа за в бъдеще.

Казваха, че отговорът на Хидетада „Ще строя“, оставил стария шогун безкрайно доволен.

За разлика от Едо Осака още бе погълната от подготовка за последното сражение. Бляскави военачалници крояха тайни планове, вестоносци носеха писма до отдалечени владения, прогонени военни предводители и ронини получаваха успокоение и обезщетение. Трупаха се боеприпаси, лъскаха се копия, рововете се доизкопаваха.

А все повече и повече граждани напускаха западния град заради новопроцъфтелия град на изток, като често минаваха на другата страна, тъй като оставаше страхът, че една победа на Тойотоми може да значи връщане към постоянните междуособици.

За даймио и по-високопоставените местни управници, от които още се искаше да решат на Едо или на Осака да поверят участта на децата и внуците си, внушителното строителство в Едо бе довод в полза на Токугава.

И днес, като много други дни, Хидетада бе зает с едно от своите любими занимания. Облечен като за излет вън от града, той излезе от главното укрепление и отиде на хълма Фукиаге да огледа как вървят строежите.

Горе-долу по времето, когато шогунът и неговата свита от служители, лична прислуга и будистки монаси се спря да почине, в подножието на хълма Момиджи се вдигна някаква врява.

— Спрете кучия син!

— Хванете го!

Някакъв копач на кладенци тичаше наоколо и се опитваше да се откъсне от дърводелците, които го гонеха. Стрелна се като заек между купищата дъски и за кратко се скри зад една зидарска хижа. После се спусна с все сила към скелето на външната стена и се закатери по него.

С шумни проклятия двама дърводелци тръгнаха нагоре след него и го уловиха за краката. С отчаяно размахани ръце копачът на кладенци падна по гръб върху един куп стърготини.

Дърводелците се нахвърлиха върху него от всички страни с ритници и удари. По някаква необяснима причина този нито почна да вика, нито опита да се брани, а колкото може по-здраво се притисна към земята, като че тя бе единствената му надежда.

Дотичаха самураят, който отговаряше за дърводелците и надзирателя на работниците.

— Какво става тук? — попита самураят.

— Стъпи ми на отвеса, свинята мръсна! — изръмжа един от дърводелците. — Отвесът е душата на дърводелеца!

— Я се овладейте.

— Вие какво щяхте да направите, ако ви беше стъпкал сабята? — поиска да узнае работникът.

— Добре, стига толкова. Шогунът е спрял там горе на хълма.

Като чу споменаването на шогуна, първият дърводелец се укроти, но един друг се обади:

— Трябва да иде да го измие, после да се поклони на отвеса и да му се извини!

— Ние ще се погрижим за наказанието — заяви надзирателят. — Вие се връщайте на работа.

Хвана проснатия на земята човек за яката и му нареди:

— Вдигни си лицето.

— Да, господине.

— Ти си от копачите на кладенци, нали така?

— Да, господине.

— Какво правиш тук долу? Това не ти е работното място.

— И вчера пак се мотаеше тук — обади се дърводелецът.

— Тъй ли? — учуди се надзирателят и се вгледа в пребледнялото лице на Матахачи. Направи му впечатление, че за копач на кладенци този е прекалено изнежен и изтънчен на вид.

Набързо се посъветва със самурая и после отведоха Матахачи.

Заключиха го в един дървен навес зад постройката на строителния надзирател, където през следващите няколко дни той нямаше възможност да се радва на друга гледка освен един-два чувала с дървени въглища и каци за туршия. Уплашен, че заговорът може да бъде разкрит, скоро изпадна в състояние на ужас.

Влязъл веднъж в крепостта, Матахачи размисли и реши, че даже това да значи да остане копач на кладенци до края на живота си, той няма да се превърне в убиец. На няколко пъти видя шогуна със свитата му, но не направи нищо.

Това, което при всяка възможност го бе водило напоследък на няколко пъти в подножието на връх Момиджи, бе едно непредвидено усложнение. Щяха да строят библиотека и при този строеж рожковът щеше да бъде отсечен. Матахачи гузно подозираше, че мускетът ще бъде открит и това направо ще го уличи в участие в заговора. Не успя обаче да намери време, когато наоколо няма никого, за да изрови оръжието и да го хвърли някъде.

Дори насън се обливаше в пот. Веднъж сънува, че е в страната на мъртвите и накъдето и да погледне, навсякъде растат рожкови. Няколко нощи след като го затвориха в навеса ясно като в бял ден сънува майка си. Вместо да се съжали над него, Осуги извика нещо ядосано и го замери с една кошница пашкули. Щом пашкулите нападаха по главата му, Матахачи се опита да избяга и тя се втурна да го преследва. Косата й тайнствено се бе преобразила в бели пашкули. Матахачи тичаше, но тя все оставеше след него. Окъпан в пот, скочи от една висока скала и полетя сред пъклен мрак — безкрайно пропадане в тъмнината.

— Майко! Прости ми! — извика той като ударило се дете и от собствения си глас се събуди.

Действителността наяве — изгледът да умре — не бе по-ужасяваща от съня.

Опита се да отвори вратата, която, както вече знаеше, бе заключена. В отчаяние се покатери на една туршиена каца, счупи прозорчето под покрива и се измъкна през него навън. Под прикритието на купчините дъски и камък и на хълмчетата нарината пръст Матахачи тихо се прокрадна в близост до задната западна порта. Рожковът още беше там. Той с облекчение въздъхна.

В отчаянието си намери някаква мотика и започна да копае неистово. Разтревожен от шума, който вдигаше, спря и се огледа. След като не видя никого, пак почна работа.

От страх някой вече да не е намерил мускета размаха мотиката, като че очаква да изрови не него, а живота си. Дишането му стана бързо и неравно. Потта и мръсотията се смесиха и му придадоха вид на току-що излязъл от кална баня. Почваше да му се вие свят, обаче не можеше да спре.

Желязото удари нещо продълговато. Матахачи захвърли мотиката и се протегна да хване предмета с мисълта „Намерих го!“

Облекчението му не трая дълго. Въпросният предмет не бе увит в намаслена хартия, нямаше кутия и не бе студен като метал на пипане. Улови го, вдигна го нагоре и го пусна — беше тънка пищялна или лакътна кост.

Матахачи не се осмели да вземе пак мотиката. Всичко му заприлича на поредния кошмар. Знаеше обаче, че е буден; можеше до едно да преброи листата на дървото над себе си.

„Какво би могъл да спечели Дайдзо, като ме излъже?“, зачуди се, докато обикаляше дървото и риташе в пръстта.

Още продължаваше да се движи така в кръг, когато някаква сянка тихо изникна зад него и леко го потупа по гърба. Човекът се изсмя шумно право в ухото на Матахачи и се обади:

— Няма да го намериш.

Цялото тяло на Матахачи се вцепени и той почти падна в дупката. Извърна се към гласа и няколко минути се взира с празен поглед, преди да изхълца дрезгаво от изненада.

— Ела с мен — каза Такуан и го хвана за ръката.

Матахачи не можеше да се помръдне. Пръстите му се схванаха и той се вкопчи в ръката на свещеника. От петите нагоре го полази тръпка на смъртен ужас.

— Чу ли? Ела с мен — повтори Такуан и го прониза с поглед.

Езикът на Матахачи бе станал почти като на глухоням.

— Т-ту-ка… д-да зария… дупката…

С безжалостен глас Такуан заяви:

— Остави това. Губене на време ще е. Делата на хората на този свят, добри или лоши, са като мастило върху грапава хартия. Не можеш ги изличи дори след хиляда години. Ти си мислиш, че като поразровиш малко пръстта, ще поправиш стореното ли? Понеже мислиш по този начин, животът ти е такъв объркан. Сега ела с мен. Ти си престъпник и престъплението ти е страшно. Ще те обезглавя с бамбуков трион и ще хвърля главата ти в Кървавото езеро на ада.

Той хвана Матахачи за ушите и го повлече след себе си.

След малко потропа на вратата на навеса, където спяха кухненските помощници.

— Някой от вас да дойде, момчета — каза.

Едно момче излезе, като сънено търкаше очи. Щом разпозна монаха, когото бе видяло да разговаря с шогуна, начаса се разбуди и каза:

— Да, господине. Мога ли да направя нещо за вас?

— Ще ми отвориш ли онзи навес за дърва?

— Там има затворен едни копач на кладенци.

— Няма го вече там. Ето го тук. Няма смисъл да го вкарваме обратно през прозореца, така че отвори вратата.

Момчето се забърза да доведе надзирателя, който изскочи навън и веднага почна да се извинява и да моли Такуан да не разказва за станалото.

Такуан въведе Матахачи в навеса, влезе след него и затвори вратата. След няколко минути подаде глава навън и каза:

— Трябва някъде да имате един бръснач. Наточете го и го донесете тук.

Надзирателят и кухненският помощник се спогледаха, без нито един да посмее да попита свещеника за какво му трябва бръснача. После наточиха острието и му го подадоха.

— Благодаря — каза Такуан. — Сега може да се връщате да спите.

Вътрешността на навеса бе съвсем тъмна, само през счупения прозорец проникваше лъч светлина от звездите. Такуан седна върху една купчина подпалки. Матахачи се свлече на тръстиковата рогозка и засрамен увеси глава. Последва дълго мълчание. Матахачи не можеше да види бръснача и неспокойно се питаше какво ли държи монахът в ръката си.

Най-сетне Такуан заговори.

— Защо копаеше под рожкова, Матахачи?

Мълчание.

— Аз можех да ти покажа как да изкопаеш нещо. Искам да кажа — как да извлечеш нещо от нищото, как да се върнеш от страната на сънищата в истинския свят.

— Да, господине.

— Ти нямаш и най-малка представа каква е тази действителност, за която говоря. Няма съмнение, че още си в твоя свят на въображението. Е, понеже си простодушен като пеленаче, навярно ще трябва да сдъвча умствената ти храна вместо тебе… На колко си години?

— Двадесет и осем.

— Също колкото Мусаши.

Матахачи закри лицето си с ръка и заплака.

Такуан не проговори, докато той не се наплака. После продължи:

— Не е ли страшно да си помислиш, че този рожков почти се превърна в надгробен паметник на един глупец? Ти сам копаеше гроба си и всъщност едва не се пъхна в него.

Матахачи обгърна с ръце нозете на Такуан и замоли:

— Спасете ме. Моля ви, спасете ме. Очите… очите ми сега се отвориха. Дайдзо от Нарай ме подлъга.

— Не, очите ти не са отворени. Нито пък Дайдзо те е излъгал. Просто се е опитал да използва най-големия възможен глупак — алчен, грубоват, дребнав глупак, който при все това е имал дързостта да поеме задача, от която всеки разумен човек би се отдръпнал.

— Да… да… глупак бях.

— За кого всъщност взе ти този Дайдзо?

— Не знам.

— Истинското му име е Мидзогучи Шинано. Бил е служител на Отани Йошицугу, който е близък приятел на Ишида Мицунари. Мицунари, както си спомняш, беше един от загубилите при Секигахара.

— Н-но — задави се Матахачи, — той е един от воините, които шогунът се опитва да издири ли?

— Какво друго може да се очаква от човек, готов да убие шогуна? Глупостта ти е направо страшна.

— Той не ми каза това. Каза просто, че мразел рода Токугава. Смятал, че за страната ще е по-добре, ако на власт са Тойотоми. Говореше за дело от обща полза.

— И ти не си направи труда да се запиташ кой е той в действителност, а? Без дори веднъж да употребиш главата си, направо се захвана да си копаеш сам гроба. Смелост като твоята плаши, Матахачи.

— Какво да правя сега?

— Да правиш ли?

— Моля ви, Такуан, моля ви, помогнете ми!

— Пусни ме.

— Обаче… обаче аз всъщност не използвах пушката. Даже не я намерих!

— Естествено, че не си. Не си пристигнал навреме. Стига Джотаро, когото Дайдзо също е измамил да стане част от този пъклен заговор, да бе стигнал Едо в уреченото време, мускетът наистина можеше да е заровен под онова дърво.

— Джотаро ли? Ще рече момчето, което…

— Остави това. То не те засяга. Засяга те измяната, в която си се провинил и която не може да бъде простена нито от властта, нито от боговете и Буда. Може направо да спреш да мислиш за спасението си.

— Няма ли някакъв начин?…

— Със сигурност не!

— Имайте милост — прорида Матахачи и се улови за ръкава на Такуан.

Този стана и го изрита настрана от себе си.

— Безумец! — кресна с глас, който заплаши да отнесе покрива от навеса.

Яростта на погледа му бе неописуема — Буда, който отказва да даде подкрепа, ужасяващ Буда, който няма желание да спаси дори каещите се.

За миг-два Матахачи успя да издържи на този поглед. После главата му клюмна в примирение и тялото му се разкъса от ридания.

Такуан взе бръснача от купа с дърва и леко докосна с него главата на Матахачи.

— След като бездруго ще умреш, може поне да умреш с вид на следовник на Буда. От приятелски чувства ще ти помогна да сториш това. Затвори очи и седни спокойно с кръстосани крака. Чертата между живота и смъртта не е по-дебела от клепача. В смъртта няма нищо страшно, нищо, за което човек да плаче. Не плачи, дете, не плачи. Такуан ще те подготви за края ти.

Стаята, където се събираше шогунският Старейшински съвет, за да обсъди държавните въпроси, бе отделена от останалите части на крепостта Едо. Тайното помещение бе изцяло скрито зад други стаи и широки коридори. Всеки път, когато се наложеше да получат някоя заповед на шогуна, съветниците или отиваха в неговата зала за приеми, или пращаха писмена молба в лакирана кутия. Бележки и отговори за тях се разменяха необичайно често. Такуан и господарят Ходжо на няколко пъти бяха допускани в стаята и често бяха оставали там за целодневни разисквания.

Този ден по изключение в друга, по-малко потайна, но не по-слабо охранявана стая съветниците чуха доклада на изпроводения в Кисо пратеник.

Той съобщи, че макар да нямало бавене по заповедта за задържане на Дайдзо, след като затворил кантората си в Нарай този успял да избяга, като взел със себе си всички свои близки. След обиск били открити значително количество боеприпаси и оръжие, заедно с няколко избягнали унищожението книжа. Те включвали писма до и от поддръжниците на рода Тойотоми в Осака. Пратеникът уредил доказателствата да бъдат пратени в шогунската столица и после сам тръгнал с бърз кон към Едо.

Съветниците се почувстваха като рибари, хвърлили голяма мрежа и уловили само една малка рибка.

Още на следващия ден един от служителите на господаря Сакай, който бе член на Старейшинския съвет, донесе известие от друг вид: „В съгласие със заповедите на Ваше височество Миямото Мусаши е освободен от затвора. Предаден е на един човек на име Мусо Гоносуке, комуто подробно обяснихме как се е стигнало до недоразумението.“

Господарят Сакай побърза да съобщи това на Такуан, който бегло отвърна:

— Много великодушно от ваша страна.

— Моля ви, предайте на вашия приятел Мусаши да не мисли много лошо за нас — допълни извинително господарят, почувствал се неловко от грешката, станала в земите под негово управление.

Един от въпросите, който се реши най-бързо, бе този със съучастниците на Дайдзо в Едо. Подчинени на градския наместник стражари обкръжиха заложната къща в Шибаура и без бавене иззеха всичко — както имуществото, така и тайни книжа. Злополучната Акеми бе задържана под стража, макар да бе в пълно неведение относно коварните замисли на своя покровител.

Приет една вечер от шогуна, Такуан разказа каквото знаеше за събитията и изхода от тях. Завърши с думите:

— Моля ви за миг да не забравяте, че на този свят има още много дайдзовци от Нарай.

Хидетада отвърна на предупреждението със силно поклащане на главата.

— Опитате ли се да издирите всички такива хора и да ги изправите пред правосъдието — продължи монахът, — цялото ви време и усилия ще бъдат погълнати в разправа с противниците на властта. Няма да можете да осъществите големите дела, които се очакват от вас като приемник на баща ви.

Шогунът призна правотата на Такуановите думи и ги взе присърце.

— Нека наказанието бъде леко — разпореди се той. — Понеже вие ми съобщихте за заговора, оставям на вас да определите и присъдата.

След като даде израз на своята сърдечна благодарност, Такуан завърши:

— Открих, че съвсем без да съм имал намерение, съм останал тук в крепостта повече от месец. Вече е време да си вървя. Ще ида в Коягю в Ямато да посетя господаря Секишусай. После през околията Сеншу ще се върна в Дайтокуджи.

Споменаването на Секишусай изглежда събуди у Хидетада приятни спомени.

— Как е здравето на стария Ягю? — попита той.

— За жалост ми казаха, че господарят Муненори смятал, че баща му наближава края си.

Хидетада си спомни времето, когато живееше в укреплението Шококуджи и Секишусай бе приет от Иеясу. По онова време сегашният шогун бе още дете и мъжествената осанка на Секишусай го остави дълбоко впечатлен.

Такуан наруши мълчанието.

— Има още един въпрос — заяви той. — След като говорихме със Старейшинския съвет и взехме тяхното позволение, господарят на Ава, Ходжо и аз препоръчахме един самурай на име Миямото Мусаши за учител в дома на ваше превъзходителство. Надявам се да погледнете благосклонно на тази препоръка.

— Осведомиха ме за това. Говори се, че от този човек се интересувал домът Хосокава, което говори много в негова полза. Реших, че ще е добре да назнача още един учител.

Минаха един-два дни, преди Такуан да напусне крепостта и между това той се сдоби с нов ученик. Като отиде до навеса за дърва зад канцеларията на надзирателя, той накара един от кухненските помощници да отвори вратата. Светлината падна върху една прясно обръсната глава.

Временно ослепял, послушникът, който вече се смяташе за мъртъв, бавно вдигна сведения си поглед и възкликна:

— А!

— Ела — каза Такуан.

Облечен в свещеническата одежда, която монахът му бе пратил, Матахачи се изправи колебливо на краката си, които усещаше, сякаш вече са почнали да се разлагат. Такуан внимателно го прегърна през раменете и му помогна да излезе от навеса.

Денят на възмездието бе настъпил. Зад своите спуснати в примирение клепачи Матахачи вече виждаше тръстиковата рогозка, на която ще го накарат да коленичи, преди палачът да замахне със сабята си. Явно беше забравил, че за изменниците е определена позорната смърт чрез обесване. По гладко избръснатите му бузи се затъркаляха сълзи.

— Можеш ли да вървиш? — попита Такуан.

На Матахачи му се стори, че отвръща, но всъщност не издаде нито звук. Едва осъзна как минават през крепостните порти и прекосяват мостовете над вътрешния и външния ров. Докато унило крачеше редом с Такуан, бе като съвършен образ на пословичната овца, която водят на заколение. „Слава на Буда Амида, слава на Буда Амида…“ Мълчаливо повтаряше призива към Будата на Вечната светлина.

Накрая Матахачи присви очи и погледна над външния ров към внушителните домове на даймио. По на изток лежеше село Хибия, а отвъд него се виждаха улиците на долната част на града.

Външният свят отново му напомни за себе си и заедно с копнежа по него в очите на Матахачи придойдоха нови сълзи. Затвори клепачи и бързо заповтаря:

— Слава на Буда Амида, слава на Буда Амида…

Молитвата постепенно стана гласна, после все по-силна и по-бърза.

— Хайде — подкани го строго Такуан.

След рова свиха към Отемачи и минаха напряко през някакво голямо незастроено място. На Матахачи му се стори, че вече е изминал сто часа път. Дали пътят няма просто да продължи все така чак до ада и светлината на деня постепенно да бъде сменена от последната тъма?

— Чакай тук — нареди Такуан.

Намираха се по средата на равно открито пространство. Вляво от тях в един ров се стичаше мътна вода откъм моста Токива.

Право от другата страна на пътя имаше кирпичена стена, едва наскоро измазана в бяло. Зад нея се издигаха оградата на новия затвор и група от черни постройки, които приличаха на обикновени градски жилища, но всъщност бяха служебната канцелария на наместника на Едо.

Матахачи не успяваше повече да се държи на разтрепераните си нозе. Свлече се на земята. Викът на пъдпъдък някъде в тревата му напомни за пътеката към страната на мъртвите.

Да бяга ли? Краката му не бяха вързани, ръцете — също. Но не, помисли си, не би успял да се измъкне. Стига шогунът да реши, че си заслужава да го намери и няма да остане лист или стръкче трева, зад които да може да се скрие.

Вътрешно призова майка си, която в този миг усети много скъпа. Само никога да не се бе отделял от нея и нямаше сега да е тук. Спомни си и за други жени — Око, Акеми, Оцу и други някои, които го бяха харесвали или се бяха задявали с него. Майка му обаче бе единствената жена, която искрено жадуваше да види. Само да му дадат възможност да продължи живота си сигурен бе, че никога няма да се опълчи пак срещу волята й, никога повече няма да бъде неверен син.

По тила му сякаш полази нещо влажно и студено. Вдигна поглед и видя три политнали към залива диви гъски. Завидя им.

Изкушението да побегне като че го пареше. А и защо не? Няма какво да губи. Ако го хванат, няма да му се случи нищо по-лошо от сега. С пълни с отчаяние очи хвърли поглед към портата от другата страна на улицата. Нямаше и следа от Такуан.

Скочи на крака и понечи да се затича.

— Спри!

Само гръмкият глас бе достатъчен да съкруши духа му. Огледа се и видя един от палачите на наместника. Мъжът пристъпи напред и стовари дългата си тояга върху рамото на Матахачи. Повали го с един удар, после го притисна с тоягата към земята, както дете би притиснало жаба с някоя сламка.

Щом Такуан излезе от наместничеството, с него вървяха няколко стражи, между които един офицер. Водеха вързан с въже друг затворник.

Офицерът избра мястото, където ще се изпълни присъдата. Постлаха на земята две наскоро тъкани тръстикови рогозки.

— Да започваме ли? — попита той Такуан, който утвърдително кимна.

Щом капитанът и свещеникът седнаха на столчетата, от които щяха да гледат, палачът извика:

— Стани! — и вдигна тоягата си.

Матахачи стана с усилие на крака, но беше твърде отпаднал, за да се движи. Палачът ядосан го хвана за гърба на расото и почти го завлече до едната от рогозките.

Осъденият седна и главата му клюмна надолу. Вече не можеше да чуе пъдпъдъка. Макар да съзнаваше, че наоколо му говорят, гласовете звучаха неясно, като че идват иззад стена.

Чу някой да прошепва името му и изненадан погледна нагоре.

— Акеми! — пое си дълбоко дъх. — Какво правиш ти тук?

Тя бе коленичила на другата рогозка.

— Не говорете!

Двама от стражите ги разделиха с тоягите си.

Офицерът стана и със строг, тържествен глас зачете съдебното решение и присъдата. Акеми успя да сдържи сълзите си, но Матахачи без да се срамува, заплака. Офицерът свърши, седна на мястото си и извика:

— Удряйте.

Двама нископоставени стражи с дълги пръчки сцепен бамбук в ръцете бързо застанаха по местата си и последователно се заеха да шибат затворниците по гърбовете.

— Едно. Две. Три — брояха те.

Матахачи почна да стене. Акеми, с наведена глава и пепеляво лице, с всичка сила стискаше зъби в усилие да понесе болката.

— Седем. Осем. Девет.

Пръчките почнаха да се белят и от върховете им като че заизлиза пушек.

Няколко минувачи се спряха на края на откритото място да погледат.

— Какво става?

— Наказват двама затворници явно.

— Сигурно по сто удара.

— Още не са станали дори петдесет.

— Трябва да боли.

Един от стражите се приближи и ги стресна, като удари силно с тоягата си по земята.

— Да ви няма. Не е позволено да стоите тук.

Зяпачите се отдръпнаха на по-безопасно разстояние, но щом се обърнаха, видяха, че наказанието е приключило. Стражите хвърлиха пръчките си, от които сега бяха останали само накъсани влакна и изтриха потта от лицата си.

Такуан се изправи. Офицерът вече бе на крака. Спогледаха се любезно и военният поведе хората си към двора на наместничеството. Няколко минути Такуан стоя неподвижен, загледан в приведените фигури върху рогозките. Не каза нищо и после си тръгна.

Шогунът го бе удостоил с доста подаръци, които той на свой ред предостави на различни дзен-храмове в града. Столичната мълва обаче пак не можа да го остави на мира. Според това кой от слуховете ще чуе човек, Такуан бе или честолюбив свещеник, който без работа се месел в държавните дела, или човек, убеден от Токугава да шпионира поддръжниците на Осака, или заговорник — „черноризец“.

Тези клюки не значеха за Такуан нищо. Макар да бе твърде загрижен за благоденствието на страната, за него не бе от значение дали ярките цветове на новото време — крепостите в Осака и Едо — ще процъфтят или ще паднат.

През облаците се процедиха няколко тънки лъча слънчева светлина и отново се чу гласът на пъдпъдъка. Доста дълго време нито едно от телата не се помръдна, макар да не бяха загубили напълно съзнание.

Накрая Акеми промълви:

— Матахачи, виж — вода.

Пред тях бяха сложени две дървени ведра с черпак във всяко — свидетелство, че служителите на наместника не са напълно безсърдечни.

След като отпи няколко големи глътки, Акеми подаде черпака си на Матахачи. Щом той не се и помръдна, попита:

— Какво има? Не искаш ли вода?

Матахачи бавно протегна ръка и хвана черпака. Допрял го до устните си, алчно отпи.

— Ти монах ли си станал, Матахачи?

— А?… Това ли е всичко?

— Кое всичко да е?

— Свърши ли наказанието? Още не са ни отрязали главите.

— Не се и очакваше да го направят. Ти не чу ли мъжът как прочете присъдата?

— И какво каза?

— Каза, че трябва да бъдем прогонени от Едо.

— Жив съм! — изкрещя Матахачи.

Почти полудял от радост, той скочи на крака и без дори да погледне назад към Акеми, си тръгна.

Тя сложи ръка на главата си и се зае да оправи косата. После нагласи кимоното си и пристегна обито.

— Безсрамие — измънка през свити устни.

Матахачи вече бе само точица на хоризонта.

Предизвикателството

Само след няколко дни в дома на Ходжо, Йори се отегчи. Нямаше какво друго да прави, освен да си играе.

— Кога се връща Такуан? — обърна се той една сутрин към Шиндзо, с желанието всъщност да разбере какво е станало с Мусаши.

— Баща ми е още в крепостта, значи, предполагам, Такуан — също — отвърна Шиндзо. — Рано или късно ще си дойдат. Защо не идеш да видиш конете?

Йори се понесе към конюшнята и метна на любимия си жребец едно покрито с лак и седеф седло. И вчера, и завчера без да казва на Шиндзо бе яздил коня. Полученото сега позволение го накара да се почувства горд. Възседна животното и в пълен галоп препусна през задната порта.

Къщите на даймио, пътеките през нивите, оризищата, горите — гледките бързо следваха една подир друга и също така бързо оставаха назад. Яркочервени змийски кратунки и рижа трева даваха знак, че есента е в разгара си. Отвъд равнината Мусашино се издигаше планинската верига Чичибу. „Той е някъде в тези планини“, помисли си Йори. Представи си своя любим учител в затвора и от сълзите по бузите усети успокоителната прохлада на вятъра.

Защо да не види Мусаши? Без да се замисля повече, шибна коня и животно и ездач се понесоха през сребристото море от пухкава трева.

След като около четвърт час препуска с главоломна скорост, Йори дръпна юздите на коня и си помисли: „Може да се е върнал в къщата.“

Завари новото жилище завършено, ала необитаемо. Щом стигна най-близкото оризище, извика на събиращите зърното селяни:

— Някой виждал ли е учителя ми?

В отговор те тъжно поклатиха глава.

Значи трябва да е в Чичибу. На кон може да пропътува дотам за един ден.

След известно време стигна село Нобидоме. Входът на селището бе направо задръстен от самурайски жребци, товарни коне, пътни сандъци, паланкини и между четиридесет и петдесет самураи, които тъкмо обядваха. Той се озърна да види как може да заобиколи селото.

Трима-четирима самураи тичешком го настигнаха.

— Хей, почакай, калпазанино!

— Как ме нарекохте? — попита ядосан Йори.

— Я слез от коня!

Сега бяха застанали и от двете му страни.

— Защо? Че аз дори не ви познавам.

— Само си дръж устата затворена и слизай.

— Не! Не можете да ме накарате!

Преди Йори да разбере какво става, единият от мъжете вдигна десния му крак високо във въздуха и го катурна от другата страна на коня.

— Един човек иска да те види. Ела с мен.

Улови момчето за яката и го повлече към една крайпътна чайна.

Пред нея с пръчка в ръка стоеше Осуги. С едно махване на дланта тя отпрати войниците. Като я видя облечена за път и придружавана от толкова много самураи, Йори не знаеше как да разбира това, нито пък му остана време много да обмисля.

— Хубостник! — извика Осуги и го перна с тоягата си през рамото.

Макар да знаеше, че противникът е далеч по-многоброен от него, Йори се приготви да заеме стойка за бой.

— Мусаши само най-добрите ученици си избира! Ха! Чувам, че си бил един от тях.

— Аз… на ваше място не бих говорил такива неща.

— О, нима не би?

— Н… нямам работа с вас.

— Напротив — имаш. Ще ни разкажеш сега едно друго. Кой те е пратил да ни следиш?

— Да ви следя ли? — попита Йори с презрително изсумтяване.

— Как смееш да говориш така? — кресна дрезгаво старицата. — Мусаши не те ли е научил как да се държиш?

— Нямам нужда вие да ми давате уроци. Тръгвам си.

— Нищо такова! — извика Осуги и го препъна през пищяла с пръчката си.

— О-у-у!

Йори се строполи на земята.

Слугите сграбчиха момчето и набързо го заведоха до мелницата при селската порта, където бе седнал някакъв самурай с очевидно висок чин. Беше свършил с яденето и сърбаше гореща вода. При вида на злощастието на Йори широко се ухили.

„Опасен е“, помисли си момчето, когато погледът му срещна този на Коджиро.

С тържествуващо изражение Осуги вирна брадичка и обяви:

— Вижте! Точно както си помислих — Йори е бил. Какво ли е намислил сега Мусаши? Кой друг може да го е пратил да ни следи?

— Хм-м — промърмори Коджиро, после кимна и отпрати прислужниците, един от които попита дали иска момчето да бъде вързано.

Този се усмихна и поклати глава. Прикован от неговия поглед, Йори не можеше не само да побегне, но дори да стои изправен.

— Чух какво каза госпожата — започна Коджиро. — Истина ли е?

— Не — излязох просто да пояздя. Не съм следил нито вас, нито някой друг.

— Хм-м, възможно е. Ако въобще е някакъв самурай, Мусаши няма да прибягва до евтини уловки. — Коджиро почна да разсъждава на глас: — От друга страна пък, ако чуе, че внезапно сме тръгнали на път с отряд самураи на Хосокава, може това да му се види подозрително и да прати някой да провери накъде се движим. Това ще е съвсем естествено.

Промяната във външността на Коджиро бе поразителна. Вместо с перчем отпред главата му бе обръсната както подобава на самурай. Вместо яркото облекло, което носеше на времето, имаше внушително черно кимоно, което в съчетание със селските му хакама правеше най-сдържано впечатление. „Дългият прът“ сега бе препасан отстрани. Надеждата му да стане служител в дома Хосокава се бе осъществила — не срещу петте хиляди крини ориз, които бе искал, но за наполовина по-малко възнаграждение.

Сегашните му придружители начело с Какубей бяха тръгнали отрано за Будзен, за да подготвят пристигането на Хосокава Тадатоши там. Най-вече заради възрастта на баща си, Тадатоши преди доста време представи пред шогуната молба за владението. Най-сетне бе получил разрешение да го заеме — знак, че правителството няма съмнения във верността на рода Хосокава.

Осуги помоли да дойде с тях, понеже й се струваше наложително да се прибере у дома. Не беше се отказала от мястото си на глава на семейството, а отсъстваше близо десет години. Стига още да беше жив, чичо Гон можеше да се погрижи за нещата вместо нея, но сега тя подозираше, че немалко семейни въпроси чакат от нея решение.

Щяха да минат през Осака, където на времето остави праха на чичо Гон. Така щеше да го вземе в Мимасака и да устрои възпоменателна служба. Много време мина и откакто за последен път бе устройвала служба за своите забравени прадеди. След като уреди нещата у дома, би могла да се върне към търсенето си.

Напоследък се чувстваше доволна от себе си, тъй като смяташе, че е нанесла на Мусаши силен удар. Когато чу от Коджиро за препоръчването му, изпадна в състояние на крайна потиснатост. Получи ли това назначение, Мусаши ще стане още по-трудно достъпен.

Нагърби се да спаси шогуната и страната от това злощастие. Не се срещна с Такуан, но посети и двата дома Ягю и Ходжо, където охули Мусаши и обяви, че опасна глупост ще е да го издигнат на такава висока служба. Това не я задоволи и тя повтаряше клеветите си пред всеки държавен служител, чиито слуги я пуснаха да влезе през портата.

Коджиро естествено не направи опит да я спре, но и не я насърчи особено с нещо. Бездруго знаеше, че няма да си отдъхне, преди да е свършила работата докрай. И тя наистина стигна докрай — Осуги написа дори злостни писма относно миналото на Мусаши и ги хвърли в дворовете на наместника на Едо и на членовете на Старейшинския съвет. Преди да е свършила още, дори Коджиро започна да се пита дали тя не отива твърде далеч.

Йори нямаше как да знае за всичко това. Неспособен на бягство и с нежелание да заплаче, от страх да не посрами Мусаши, той се почувства като в капан.

Коджиро умишлено се втренчи право в очите на момчето и за своя изненада откри, че то отвръща на погледа му. Зениците на Йори нито за миг не трепнаха.

— Имате ли четка и мастило? — попита Коджиро Осуги.

— Да, обаче мастилото е засъхнало. Защо?

— Искам да напиша едно писмо. Обявата, която сложиха хората на Яджибей, не накара Мусаши да се появи, а аз не знам и къде е той сега. Йори е най-добрият вестоносец, който бихме могли да си поискаме. Бих могъл да пратя на Мусаши бележка по повод моето заминаване от Едо.

— Какво ще му пишете?

— Нищо особено. Ще му предложа да се поупражнява в саблен бой и скоро да ме посети в Будзен. Ще му дам да разбере, че нямам желание да чакам до края на живота си. Може да дойде, веднага щом набере достатъчно смелост.

Осуги ужасена вдигна ръце нагоре.

— Как може да говорите така? До края на живота ви! Аз нямам толкова време да чакам. Трябва най-много до две-три години да видя Мусаши мъртъв.

— Оставете това на мен. Отведнъж ще реша и вашата, и моята грижа.

— Не виждате ли, че остарявам? Това трябва да стане, докато съм още жива.

— Стига добре да се грижите за себе си, и ще присъствате на делото на моята непобедима сабя.

Коджиро взе кутията за писане, отиде до един поток наблизо и навлажни с пръст мастилената пръчка. Още прав, извади от кимоното си малко хартия. Пишеше бързо, но и по калиграфията, и по подредбата на йероглифите личеше познавач.

— Може да вземете това за лепило — каза Осуги, като извади няколко зърна варен ориз и ги постави на едно листо.

Коджиро ги смачка между пръстите си, размаза ги по края на писмото и го затвори. На гърба написа: „От Сасаки Ганрю, служител на дома Хосокава“.

— Ти ела насам. Няма нищо лошо да ти направя. Искам да занесеш това писмо на Мусаши. Гледай да го получи — важно е.

За миг Йори остана настрана, но после изсумтя в знак на съгласие и измъкна писмото от ръката на Коджиро.

— Какво пише вътре?

— Точно каквото казах на старата госпожа.

— Може ли да го погледна?

— Не бива да чупиш печата.

— Ако сте написал нещо обидно, няма да го занеса.

— Вътре няма нищо грубо. Моля Мусаши да помни обещанието си и го известявам, че с нетърпение очаквам пак да се видим, може би в Будзен, стига да има път натам.

— Какво ще рече „пак да се видите“?

— Ще рече да се срещнем с него на границата между живота и смъртта.

Страните на Коджиро леко поруменяха.

Йори пъхна писмото в кимоното си и с думите:

— Добре. Ще го предам — и се затича. Щом стигна на около тридесет лакти разстояние, спря, обърна се и изплези език на Осуги. — Луда вещица! — извика.

— К-какво?

Тя бе готова да се втурне след него, но Коджиро я хвана за лакътя и я задържа.

— Оставете го този път — каза той с лека усмивка. — Само дете е. — На Йори извика: — Нямаш ли нещо по-хубаво да кажеш?

— Не… — В гърдите му се надигнаха гневни сълзи. — Вие обаче ще съжалявате. Няма начин Мусаши да загуби от такъв като вас.

— Съвсем на него приличаш, а? Силен на думи. Обаче ми харесва как си му предан. Ако все пак той умре, ела при мен. Ще ти намеря работа да метеш градината или нещо такова.

Йори не взе това само за шега и се обиди до мозъка на костите си. Вдигна един камък. Щом замахна с ръка да го хвърли, Коджиро се втренчи в него.

— Не прави това — каза той със спокоен, но властен глас.

Йори, който усети очите му като два куршума, пусна камъка и побягна. Тича, докато накрая съвсем изтощен се свлече посред равнината Мусашино.

Остана да седи два часа там, потънал в мисли за човека, когото следваше като свой учител. Макар да знаеше, че Мусаши има много врагове, смяташе го за велик човек и сам искаше като него да стане велик. В убеждението си, че трябва да направи нещо в изпълнение на дълга към своя учител и да се опита да го предпази, Йори реши възможно най-бързо сам да стане силен.

После споменът от ужасяващия поглед на Коджиро се върна да го мъчи. Като се питаше дали Мусаши може да победи някой толкова силен, той мрачно реши, че дори неговият учител ще трябва старателно да се учи и упражнява. Изправи се на крака.

Бялата мъгла, която се кълбеше по върховете, плъзна сега над равнината. Реши, че трябва да иде до Чичибу да предаде писмото от Коджиро и тогава внезапно се сети за коня. Уплашен до него да не са се добрали някакви разбойници, тръгна отчаяно да го търси с подвиквания и свиркания на всяка крачка.

Стори му се, че откъм нещо като езеро чува шум от копита. Затича се натам. Нямаше обаче нито кон, нито езеро. Трептящата мъгла се стелеше в далечината.

Видя някакъв движещ се черен предмет и го наближи. Една дивя свиня спря да рови за храна и в опасна близост притича покрай него. Животното потъна в тръстиката. По дирите му в мъглата се образува бяла черта, като прорязана от вълшебна пръчка. Докато се взираше натам, Йори дочу слаб ромон на вода. Приближи се и видя луната да се отразява в един каменист поток.

Открай време бе чувствителен към тайните на откритата равнина. Твърдо вярваше, че и най-малката калинка е дарена с духовната сила на боговете. В неговите очи нищо не беше неодушевено — нито трепкащите листа, нито мамещата вода, нито пронизващият вятър. Обкръжен сега от природата, Йори усети тръпнещата самота на почти отишлата си есен, тъжната печал, която навярно изпитват тревите, насекомите и водата.

Изхлипа така силно, че раменете му потрепнаха. Това бяха сладки, не горчиви сълзи. Ако някакво нечовешко създание — някоя звезда или пък дух на равнината — го бе попитало защо плаче, той нямаше да може да отговори. В случай, че питащият настои и се опита да го успокои и приласкае, навярно накрая момчето би казало:

— Често плача, когато съм на открито. Все ми се струва, че къщата в Хотенгахара е някъде наблизо.

Сълзите освежаваха душата му. След като се е наплакал, земята и небето му даваха утеха. След изсъхването на сълзите духът му винаги слизаше от облаците нов и пречистен.

— Това е Йори, нали?

— Така ми се струва.

Момчето се обърна в посока към гласовете и двете сенки, които се открояваха на вечерното небе.

— Сенсей! — извика и с препъване се затича към яхналия кон мъж. — Това сте вие!

Вън от себе си от радост се притисна към стремето и погледна нагоре, за да се увери, че не сънува.

— Какво е станало? — попита Мусаши. — Какво правиш сам тук?

Лицето на учителя му се видя много слабо — дали от луната — но топлината на неговия глас бе същата, която Йори от седмици жадуваше да чуе.

— Мислех да ида до Чичибу… — Сега погледът на Йори бе привлечен от седлото. — Ами че това е конят, който аз яздех.

— Твой ли е? — засмя се Гоносуке.

— Да.

— Не знаехме кому принадлежи. Видяхме го да броди покрай река Ирума и решихме, че това е дар от небето за Мусаши.

— Равнинният бог трябва да е пратил коня да ви посрещне — заяви съвършено сериозно Йори.

— Твой бил конят, казваш. Такова седло не може да принадлежи на самурай с доход по-малко от пет хиляди крини.

— Е, всъщност е на Шиндзо.

Мусаши слезе от седлото и попита:

— Значи си на гости у тях?

— Да. Такуан ме заведе.

— А новата ни къща?

— Готова е.

— Хубаво. Можем да се върнем там.

— Сенсей…

— Да.

— Толкова сте отслабнал. Защо е така?

— Доста време прекарах в съзерцание.

— Как излязохте от затвора?

— Това ще ти разкаже по-късно Гоносуке. Засега да кажем, че боговете бяха на моя страна.

— Няма нужда повече да се тревожиш, Йори — обади се Гоносуке. — Никой няма съмнение, че той е невинен.

В облекчението си Йори стана доста словоохотлив и им разказа за своята среща с Джотаро и за това как онзи тръгна за Едо. Щом стигна до „отвратителната старица“, която се появила в дома Ходжо, се сети за писмото на Коджиро.

— О, забравих нещо важно — възкликна и подаде листа на Мусаши.

— Писмо от Коджиро ли? — Той изненадан го взе в ръката си, сякаш е получил вест от отдавна невиждан приятел. — Къде го срещна? — попита.

— В село Нобидоме. Онази подла старица беше с него. Каза, че отивал в Будзен.

— О?

— Беше с много самураи на Хосокава… Сенсей, по-добре бъдете нащрек.

Мусаши пъхна неотвореното писмо в кимоното си и кимна.

Не съвсем сигурен, че е бил разбран, Йори продължи:

— Този Коджиро е много силен, нали? Той да няма нещо против вас?

Разказа на Мусаши всяка подробност от срещата си с противника.

Щом стигнаха до хижата, Йори слезе до подножието на хълма да донесе храна, а Гоносуке събра дърва и донесе вода.

Насядаха около ярко пламналия в огнището огън и усетиха радостта от това отново да се съберат живи и невредими. Едва тогава Йори забеляза пресните белези и натъртвания по раменете и врата на Мусаши.

— Откъде ви са всичките тези? — попита. — Целият сте покрит с тях.

— Нищо важно не е. Нахрани ли коня?

— Да, господине.

— Утре трябва да го върнеш.

Рано на следващата сутрин Йори възседна коня и препусна на кратка езда преди закуска. Щом слънцето се качи над хоризонта, той накара животното да спре и със страхопочитание дълбоко въздъхна.

Завтече се назад към хижата и извика:

— Сенсей, ставайте. Бързо! Също като тогава в планините Чичибу е. Слънцето — грамадно и все едно ще се търкулне над равнината. Ставайте, Гоносуке.

— Добро утро — обади се Мусаши от горичката, където бе излязъл на разходка.

— Аз тръгвам — заяви Йори, прекалено развълнуван да мисли за закуска, и препусна.

Мусаши остана да гледа как момче и кон се сливат в черно, подобно на врана петно в самия център на слънцето. Точката все повече се смаляваше, докато голямото огнено кълбо накрая я погълна.

Портата към славата

Преди да закуси, пазачът мина градината с гребло, запали листата и отвори портата. Шиндзо също от известно време бе станал. Започна деня си както винаги с четене на подборка от китайските класици. После следваха упражнения в бой със сабя.

От кладенеца, където бе отишъл да се измие, се упъти към конюшнята да погледне конете.

— Конярят — извика.

— Да, господине.

— Петнистият още ли не се е прибрал?

— Не, обаче аз се тревожа не толкова за коня, колкото за момчето.

— Не се бойте за Йори. Той е отраснал на село. Може да се грижи сам за себе си.

Възрастният пазач пристъпи към Шиндзо и го осведоми, че някакви мъже са дошли да се срещнат с него.

Шиндзо тръгна към къщата и помаха. Щом се приближи, единият от мъжете възкликна:

— Дълго време мина.

— Радвам се да ви видя пак всичките заедно — отвърна Шиндзо.

— Как сте със здравето?

— Отлично, както виждате.

— Чухме, че сте бил ранен.

— Не беше нещо много сериозно. Какво ви води насам толкова рано?

— Има едно дребно нещо, за което бихме искали да поговорим.

Петимата някогашни ученици на Обата Кагенори, всички хубави синове на почетни знаменосци или конфуциански учени, се спогледаха многозначително.

— Хайде да идем там — предложи Шиндзо и посочи едно обрасло с кленове хълмче в ъгъла на градината.

Стигнаха до запаления от пазача огън, спряха и се озърнаха.

Шиндзо вдигна ръка към врата си, после, като забеляза, че другите гледат към него, отбеляза:

— Когато застудее, ме понаболява.

Останалите се изредиха да оглеждат белега.

— Чух, че това било работа на Сасаки Коджиро.

Последва късо, напрегнато мълчание.

— Впрочем, целта на днешното ни идване е да поговорим за Коджиро. Вчера научихме, че той е човекът, убил Йогоро.

— Подозирах го. Но имате ли някакво доказателство?

— Косвено, но неоспоримо. Тялото на Йогоро е било намерено в подножието на хълма Исараго, зад храма. Домът на Какубей е по средата на склона на този хълм. Коджиро живееше тогава там.

— Хмм. Няма да се изненадам, ако Йогоро сам е отишъл да се срещне с Коджиро.

— Почти сигурни сме, че така е и станало. Три-четири нощи преди да бъде намерено тялото, един цветар видял някакъв отговарящ по описанието на Йогоро мъж да се качва по хълма. Коджиро трябва да го е убил и после да е занесъл тялото долу.

Шестимата се спогледаха строго с погледи, в които се отразяваше мълчаливият им гняв.

Със зачервено от огъня лице Шиндзо попита:

— Това ли е всичко?

— Не. Искахме да говорим и за бъдещето на дома Обата и как да се справим с Коджиро.

Шиндзо стоеше замислен. Мъжът, който заговори пръв, се обади:

— Може вече да сте чували за това. Коджиро е станал служител на господаря Хосокава Тадатоши. Сега пътува към Будзен и още не е платил за онова, което стори — че съсипа името на нашия учител, уби неговия единствен син и изкла другарите ни.

— Шиндзо — настоя трети, — като ученици на Обата Кагенори трябва да направим нещо.

От огъня хвръкнаха парченца бяла пепел. Един от мъжете вдиша облак дим и се закашля.

След като няколко минути ги слуша как дават воля на горчивото си възмущение, Шиндзо се обади:

— Аз естествено съм една от жертвите и имам свой план за отмъщение. Кажете ми обаче какво точно сте замислили вие.

— Решили сме да отправим възражение към господаря Хосокава. Ще му разкажем за всичко станало и ще помолим Коджиро да ни бъде предаден.

— И после?

— Ще видим главата му набита на кол пред гробовете на нашия учител и сина му.

— Бихте могли да го направите, в случай, че ви го предадат вързан. Хосокава обаче надали ще сторят това. Макар да е приет съвсем наскоро, той е техен служител и тях ги занимават най-вече уменията му. Вашето оплакване само ще даде поредното доказателство за неговите способности. Кой даймио без наложителна причина ще предаде на кого да е един от своите служители?

— Тогава ще трябва да прибегнем до крайни мерки.

— Като например?

— Той пътува заедно с доста на брой хора. Лесно бихме могли да ги настигнем. Начело с вас, ние шестимата и други верни ученици…

— Нима предлагате да го нападнем?

— Да. Елате с нас, Шиндзо.

— Не бих искал.

— Не сте ли вие човекът, избран за продължител на името Обата?

— Трудно е да признаем, че нашият враг ни превъзхожда — отбеляза замислен Шиндзо. — При все това, безпристрастно погледнато, Коджиро е по-добър боец. Дори да сме една дузина, боя се, че накрая само ще добавим към срама си.

— И вие ще стоите настрана и няма да сторите нищо ли? — попита възмутен някой от учениците.

— Не. И аз не по-малко от всеки от вас не искам да допусна Коджиро да се измъкне след всичко направено. Готов съм обаче да чакам, докато дойде времето.

— Ужасно търпелив сте — отбеляза язвително един от мъжете.

— Не бягате ли сега от отговорност? — попита друг.

Когато Шиндзо не отвърна, те решиха, че по-нататъшен разговор ще е безполезен и бързешком си тръгнаха.

По пътя се разминаха с Йори, който бе слязъл пред портата от седлото и сега водеше жребеца към конюшнята. След като върза животното, забеляза застаналия до огъня Шиндзо и отиде при него.

— Значи се върна — отбеляза домакинът.

— Да. Кажете, вие да не сте се карали?

— Защо питаш?

— Като влизах току-що, се разминах с едни самураи. Видяха ми се ядосани. Говореха странни неща като „Надценявал съм го“ и „Той е слабохарактерен“.

— Това нищо не значи — отвърна Шиндзо и леко се засмя. — Ела по-наблизо да се стоплиш.

— На кой му трябва огън? Яздил съм без да спра целия път от Мусашино.

— В добро настроение ми се виждаш. Къде преспа снощи?

— У дома. Сенсей се върна!

— Чувах, че скоро щял да си идва.

— Нима вече знаете?

— Такуан ми каза. Ти чул ли си новината, Йори?

— Каква новина?

— Твоят учител ще стане голям човек. Това е много щастлив случай за него. Ще стане един от учителите на шогуна и така ще си основе собствено училище по саблено изкуство.

— Истина ли говорите?

— Ти радваш ли се на това?

— Естествено — повече, отколкото на всичко. Може ли да взема коня?

— Сега ли? Че ти тъкмо се връщаш.

— Ще ида да му кажа.

— Няма нужда да го правиш. До края на деня Старейшинският съвет ще му прати тържествена покана. Веднага щом ни известят, аз сам ще ида да кажа на Мусаши.

— Той ще дойде ли тук?

— Да — увери го Шиндзо.

След един последен поглед към гаснещия огън той влезе в къщата, зарадван от идването на Йори, но разтревожен за съдбата на ядосаните си приятели.

Поканата не се бави дълго. След около два часа дойде вестоносец с писмо от Такуан и нареждане Мусаши да се яви на следващия ден в Приемната зала до портата Вадакура. След потвърждаването на неговото назначение щеше да бъде приет от шогуна.

Щом Шиндзо, придружаван от един слуга, стигна къщата в равнината, завари Мусаши да седи на слънце с едно коте в скута си и да говори с Гоносуке.

— Идвам за вас — каза само немногословният Шиндзо.

— Благодаря — отвърна Мусаши. — Тъкмо се готвех да ви се обадя и да благодаря, че сте се грижили за Йори.

Без повече суетене възседна коня, който Шиндзо бе довел за него и двамата се върнаха в Ушигоме.

Същата вечер, докато седеше с Такуан и господаря Уджикацу, се почувства безкрайно щастлив от това, че е в състояние да гледа на тези хора и на Шиндзо като на свои приятели.

На сутринта Мусаши със събуждането си намери вече поставени до възглавницата подходящи за случая дрехи, заедно с неща като ветрило и хартиени кърпички. На закуска господарят Уджикацу се обърна към него:

— Това е голям ден. Трябва да му се радвате.

Яденето включваше ориз с червен фасул, по един цял сафрид за всеки от присъстващите и други поднасяни при празнични случаи ястия. Всичко много напомняше някое тържество по встъпване в пълнолетие на младеж от семейство Ходжо.

Мусаши искаше да се откаже от предложената длъжност. В Чичибу отново се бе замислил за двете прекарани в Хотенгахара години и намерението му да постави своето саблено майсторство в служба на доброто управление. Сега вярата му, че Едо, какво остава за другите части на страната, е готова за онзи вид съвършено управление, който той си представяше, изглеждаше по-малко оправдана от всякога. Светостта на Пътя и приложението на сабленото изкуство в полза на мира изглеждаха не повече от възвишени представи, поне докато Едо или Осака не успеят да установят над цялата страна властта си. Не беше решил и друг един въпрос — ако утре дойде време за решителната битка, Източната или Западната войска ще подкрепи? Или пък трябва да обърне гръб на света и докато бъде възстановен мирът, да се препитава само с планинска трева?

Дори тази сутрин не можеше да избегне чувството, че ако се задоволи с този висок пост, това ще го отклони от Пътя, който следва.

Не можеше обаче да откаже. В крайна сметка го склони доверието, което показаха препоръчителите му. Нямаше начин да каже „не“, не можеше да измени на своя стар приятел и строг наставник Такуан и на господаря Уджикацу, познанството с когото така ценеше.

Облечен тържествено и яхнал великолепен, красиво оседлан жребец, той тръгна по ярко осветения от слънцето път към крепостта. Всяка стъпка би трябвало да го отвежда по-близо до портата на славата.

Пред Приемната зала имаше покрит с чакъл вътрешен двор и на един висок стълб — надпис „Слезте от седлото“. Докато Мусаши изпълняваше указанието, напред излязоха някакъв служител и един от конярите.

— Казвам се Миямото Мусаши — обяви той с тържествен глас. — Идвам в отговор на вчерашното повикване от страна на Старейшинския съвет. Ще мога ли да помоля да ме представите на служителя, който отговаря за чакането?

Както се очакваше, бе дошъл сам. Един друг служител дойде и го придружи до стаята, където чакат гостите. Посъветваха го да остане там, „докато отвътре кажат“.

Помещението бе голямо, с площ повече от двадесет рогозки. Известно бе като „Орхидеената стая“, заради рисунките на птици и пролетни орхидеи по стените и вратата. Не след дълго влезе прислужник с чай и сладкиши, но в течение почти на половин ден това остана единственият досег на Мусаши с друг човек. Птичките по стената не запяваха, орхидеите не изпускаха аромат. Мусаши почна да се прозява.

Предположи, че червендалестият, белокос мъж, който се появи накрая, е някой от върховните служители. На младини навярно е бил изтъкнат воин.

— Нали вие сте Мусаши? — попита бегло господарят Сакай Тадакацу, докато сядаше. — Простете, че ви накарах толкова дълго да чакате.

Макар да беше господар на Кавагое и познат на всички даймио, в крепостта на шогуна той бе просто още един от служителите, комуто слугуваше само един самурай. По държанието му личеше, че не държи на пищност и тържественост.

Мусаши се поклони доземи и като остана в това положение, с възможно най-официални думи заяви:

— Името ми е Миямото Мусаши. Ронин съм от Мимасака, син на Мунисай, който е потомък на семейство Шимен. Дойдох при крепостната порта в съгласие с желанието на шогуна, изразено в пратеното ми повикване.

Тадакацу кимна неколкократно с леко поклащане на двойната си брадичка.

— Много съм ви благодарен за труда — каза, но после с извинителен тон продължи: — Що се отнася до назначаването ви на държавна длъжност, за която бяхте препоръчан от свещеника Такуан Сохо и господаря на Ава, Ходжо, тази вечер в плановете на шогуна настъпи внезапна промяна. Вследствие на това няма да бъдете приет на служба при него. Тъй като няколко от нас останаха недоволни от това решение, днес Старейшинският съвет отново се занима с въпроса. Всъщност, допреди малко обсъждахме това. Отново отнесохме въпроса до шогуна. Със съжаление трябва да кажа, че не сме в състояние да променим неговото последно решение.

В погледа му имаше съчувствие и за миг сякаш се опитваше да намери думи на утешение.

— В нашия преходен свят — продължи, — такива неща постоянно се случват. Не бива да се оставяте онова, което хората говорят, да ви дразни. Когато се отнася до държавни назначения, трудно може да се каже дали човек е имал щастие или не.

— Да, господине — отвърна Мусаши, все така застинал в поклон.

Думите на Тадакацу бяха като музика за ушите му. Признателност се надигна от дъното на душата му и заля цялото му тяло.

— Решението ми е ясно, господине. Благодарен съм ви.

Думите дойдоха като от само себе си. Мусаши не се грижеше за обноските, нито пък искаше да бъде ироничен. Почувства, че по-висше от шогуна същество му е възложило сега много по-висока длъжност от тази да бъде придворен учител. Боговете са проявили снизходителност към него.

„Добре приема всичко това“, помисли си Тадакацу, докато доста изкосо се взираше в Мусаши. На глас каза:

— Може би ви се натрапвам с този въпрос, но казаха ми, че имате необичайни за един самурай художествени занимания. Бих искал да покажа на шогуна някой образец от вашата работа. Не си заслужава да се дава отговор на злостната мълва на простолюдието. Струва ми се, за един благороден самурай по-достойно ще е да застане над брътвежа на тълпата и така без думи да даде свидетелство за чистотата на сърцето си. Не смятате ли, че една творба на изкуството ще е добра за тази цел?

Докато Мусаши още разсъждаваше над смисъла на казаното, Тадакацу завърши:

— Надявам се да се видим отново — и излезе от стаята.

Мусаши вдигна глава и остана да седи с изправен гръб. Няколко минути минаха, докато осмисли думите на господаря. Ненужно е значи да дава отговор на клеветите и мълвата, но трябва да даде свидетелство за характер. Успее ли да направи това, неговата чест ще остане неопетнена и препоръчалите го мъже няма да понесат загуби за своята.

Погледът му падна върху някакъв шестделен параван в ъгъла на стаята. Повика един самурай от стражата, обясни, че господарят Сакай го е помолил да нарисува нещо и поиска средства, с които да изпълни молбата му — четки, доброкачествено мастило, малко отлежал цинобър и малко синя боя.

Хрумна му колко странно е, че повечето деца могат да рисуват — както впрочем и да пеят, — но щом пораснат, забравят това свое умение. Може би малкото мъдрост, която придобиват, почва да им пречи. Самият той не беше изключение. Като дете често бе рисувал картини — един от любимите му начини за прогонване на самотата. От четиринадесет-петнадесетгодишна възраст до над двадесет обаче почти изцяло бе изоставил рисуването.

В течение на пътуванията си често спираше в храмове или богатски домове, където му се бе удавала възможност да види хубава живопис — върху стена или по окачени в нишите свитъци. Това предизвика у него жив интерес към изкуството.

Благородната простота и тънката проникновеност на рисунките на кестени от Лян-кай бяха го впечатлили особено дълбоко. Откакто видя тази творба в дома на Коецу, не пропускаше нито една възможност да разгледа редки китайски картини от времето на династията Сун, работи на японски дзен-живописци от петнадесети век и произведения на съвременни майстори от школата Кано, най-вече на Кано Санраку и на Кайхо Юшо. Естествено имаше своите предпочитания. Решителният, мъжествен рисунък на Лян-кай, който сякаш е гледал с окото на боец със сабя, го порази като израз на великанска сила. Кайхо Юшо, навярно понеже бе от самурайски произход, в късна възраст бе постигнал такава извисена чистота, че Мусаши го сметна за достоен образец за подражание. Привличаха го също леките импровизации в произведенията на монаха-отшелник и художник Шокадо Шоджо, когото още повече харесваше, понеже се знаеше, че с близък приятел на Такуан.

Живописта, на пръв поглед много отдалечена от попрището, което си бе избрал, надали бе изкуство за човек, който рядко се задържа някъде повече от месец. Въпреки това от време на време Мусаши рисуваше.

Също като при други възрастни, забравили как се прави това, отначало преработваше умът, но не и духът му. Заради намерението да рисува изкусно, не успяваше да се изрази естествено. Много пъти се бе обезсърчавал и изоставял работата си. После рано или късно нещо пак го подтикваше да хване четката — крадешком. Срамуваше се от своите картини и никога не ги показваше на други, макар да оставяше хората да разглеждат статуите му.

Досега бе така. В памет за днешния съдбовен ден Мусаши реши да направи картина, достойна да бъде видяна от шогуна и от кой да е друг.

Докато я завърши, работи бързо и без прекъсване. После спокойно остави четката в съд с вода и без повече да хвърли дори поглед към своята творба, излезе.

В двора все пак се обърна да погледне за последно внушителната порта. Един въпрос изпълваше ума му: Пред или зад тази врата се крие славата?

Сакай Тадакацу се върна в стаята, където Мусаши бе чакал и известно време остана да седи втренчен в още влажната картина. Изгледът бе от равнината Мусашино. В средата, извънредно голямо, се издигаше изгряващото слънце. За да изрази вярата на Мусаши в собствената му правота, то бе пурпурночервено. Останалата част от творбата бе нарисувана с мастило, за да улови духа на равнинната есен.

„Тигър пропуснахме да опитомим“, помисли си Тадакацу.

Небесните звуци

— Върнахте ли се вече? — попита Гоносуке, като премига при вида на Мусаши в твърдо колосаните официални дрехи.

Мусаши влезе и седна. Гоносуке коленичи на края на тръстиковата рогозка и се поклони.

— Поздравления — каза топло той. — Веднага ли ще трябва да започнете работа?

— Назначението беше отменено — отвърна през смях Мусаши.

— Отменено ли? Шегувате ли се?

— Не. А и смятам това за добре.

— Не разбирам. Знаете ли какво се е объркало?

— Не видях причина да попитам. Благодарен съм на небето, че всичко завърши така.

— Все пак изглежда жалко.

— И вие ли сте на мнението, че мога да намеря слава само зад стените на крепостта Едо?

Гоносуке не отговори.

— Известно време имах такава цел. Мечтаех да приложа това, което знам за сабята, за постигането на мир и щастие за хората и така да направя Пътя на меча да стане Път на управлението. Струваше ми се, че ако стана държавен служител, ще имам възможност да видя в действие мислите си.

— Някой ви е наклеветил. Това ли е?

— Може би, но вие не мислете повече за това. И не ме разбирайте криво. Моите мисли, както особено днес разбрах, са само мечти.

— Това не е истина. Аз съм си мислил същото — Пътят на меча и духът на доброто управление трябва да са едно.

— Радвам се, че сме съгласни в това. В действителност обаче истината на затворения в стаята си учен не винаги съвпада с онова, което светът като цяло смята за истинно.

— Значи смятате, че истината, която ние двамата с вас търсим, е без полза в живота?

— Не, не е така — възрази бързо Мусаши. — Докато тази страна съществува, колкото и да се променят нещата, Духовният път на храбрия няма да престане да бъде полезен… Ако се замислите, ще видите, че Пътят на управлението не опира само до Изкуството на войната. Безупречното държавно устройство трябва да се основава на съвършено сливане на изкуствата на меча и перото. Последната цел на Пътя на меча е да осигури светът да живее в мир. Ето защо стигнах до извода, че моите мисли са само сънища, при това сънища на дете. Трябва да се науча смирено да служа на двама богове — единия на войната, другия — на книгата. Преди да се опитвам да управлявам страната, трябва да вникна в това, на което може да ме научи самата тя.

Накрая се засмя, но изведнъж млъкна и попита Гоносуке дали има мастилница или кутия с принадлежности за писане.

Щом свърши, подаде писмото си на Гоносуке и му каза:

— Съжалявам, че ви създавам труд, но бих искал да ви помоля да занесете това от мен.

— В дома на Ходжо ли?

— Да. Описал съм изцяло това, което чувствам. Предайте на Такуан и на господаря Уджикацу моите най-сърдечни поздрави… А, има и още нещо. Остана ми нещо от Йори. Моля, предайте му го.

Издърпа кесията, която бащата на Йори му бе оставил и я сложи до писмото.

С тревожен израз на лицето Гоносуке се примъкна на колене напред и попита:

— Защо връщате на Йори това?

— Отивам в планината.

— Където и да отидете, в планината или в града, Йори и аз искаме да дойдем като ваши ученици.

— Аз не се оттеглям завинаги. Междувременно бих искал да се грижите за Йори — да кажем през следващите две или три години.

— Какво? На усамотение ли ще се отдавате?

Мусаши се засмя, изпъна кръстосаните си досега крака и се облегна на ръце назад.

— Много съм млад за такова нещо. Няма да се откажа от голямата си надежда. Все още всичко е пред мен — желания, заблуди, всичко… Имаше една песен. Не знам кой я е написал, но почва така:

Аз жадувам да достигна

дебрите на планината,

а против волята си стигам

там, дето обитават хора.

Докато слушаше, Гоносуке сведе глава. После стана и сложи писмото и кесията в кимоното си.

— По-добре сега да тръгвам — каза той спокойно. — Стъмва се.

— Добре. Моля ви, върнете коня и кажете на господаря Уджикацу, че понеже дрехите са изцапани от пътя, ще ги задържа.

— Да, разбира се.

— Не смятам, че ще бъде уместно да ходя в дома на господаря Уджикацу. Отмяната на назначението трябва да значи, че шогунатът ме смята за несигурен и подозрителен. По-нататъшна връзка с мен би могла да създаде на господаря Уджикацу неприятности. Не съм написал това в писмото, тъй че бих искал вие да му го обясните. Кажете му, че се надявам да не се обиди.

— Разбирам. Ще се върна до сутринта.

Слънцето бързо залязваше. Гоносуке хвана коня за поводите и поведе животното надолу по пътеката. Тъй като бе предоставен на Мусаши, дори не му хрумна да го възседне.

След около два часа стигна в Ушигоме. Там седяха и се питаха какво ли е станало с Мусаши. Гоносуке дойде при тях и даде писмото на Такуан.

Вече бе идвал някакъв чиновник да ги осведоми за неблагоприятния отзив за характера и миналото на Мусаши. От всички възражения против него най-вредно било това, че има враг, който се е заклел да му отмъсти. Според слуха неправ бил Мусаши.

След като чиновникът си тръгна, Шиндзо разказа на баща си и на Такуан за посещението на Осуги.

— Даже се опита и на мен да продава стоката си — както се изрази той.

Необяснимо оставаше защо хората с такава готовност приемат това, което им се казва. Не само хора от простолюдието — бъбрещи край кладенеца жени или работници в някоя евтина пивница, — а и мъже, достатъчно умни да отсеят действителното от измислиците. Съветниците на шогуна в течение на няколко дълги часа бяха обсъждали въпроса, но дори и те в крайна сметка дадоха вяра на клеветите на Осуги.

Такуан и останалите донякъде очакваха писмото на Мусаши да дава израз на недоволството му, но всъщност то казваше съвсем малко повече от това защо се оттегля. В началото пишеше, че е помолил Гоносуке да им опише неговите чувства. Следваше песента, която изпя на Гоносуке. Краткото писмо завършваше:

Поддавам се на неизлечимата си страст към пътуването и отново потеглям безцелно на път. По повод на това прилагам следното стихотворение, което може да ви се стори занимателно:

И щом вселената

наистина е моята градина,

погледна ли я,

аз заставам

на изхода на този дом,

наречен Плаващ свят.

Макар Шиндзо и Уджикацу да останаха дълбоко трогнати от вниманието на Мусаши, вторият каза:

— Той много държи да не се натрапва, но аз бих искал да го видя. Такуан, ако пратим да го повикат, съмнявам се, че ще дойде, затова дайте да отидем ние при него.

Стана, готов веднага да тръгне.

— Бихте ли могли да почакате малко, господине? — попита Гоносуке. — Искам да дойда с вас, но Мусаши ме помоли да дам нещо на Йори. Ще може ли да накарате да го доведат?

Щом влезе, Йори попита:

— Търсили ли сте ме?

Очите му веднага се спряха на кесията в ръката на Гоносуке.

— Мусаши каза добре да се грижиш за това — обясни този, — понеже това ти е единственият спомен, който имаш от баща си.

После допълни, че двамата ще са заедно, докато Мусаши се върне.

Йори не успя да скрие разочарованието си, но тъй като не искаше да се показва слаб, колебливо кимна.

В отговор на запитванията на Такуан той разказа всичко, което знаеше за родителите си. Когато въпросите се изчерпаха, добави:

— Единственото, което никога не съм разбрал, е какво е станало със сестра ми. Моят баща не говореше много за нея, а майка ми умря, без да ми каже нищо, което да съм запомнил. Не знам къде живее тя и дали въобще е жива.

Такуан сложи кесията на коляното си и извади от нея някакъв измачкан лист. Както четеше загадъчното послание, оставено от бащата на Йори, веждите му се стрелнаха нагоре от изненада. Впери поглед в Йори и каза:

— Това ми говори нещо за сестра ти.

— И аз така подозирах, но нито аз, нито свещеникът в Токуганджи разбрахме нещо.

Такуан прескочи първата част и почна да чете на глас:

Понеже бях решил по-скоро да умра от глад, вместо да служа на втори господар, моята съпруга и аз дълги години странствахме и живяхме в най-скромни условия. Една година се наложи да изоставим нашата дъщеря в един храм в централните области. Сложихме в пелените й един „небесен звук“ и оставихме бъдещето й на прага на състраданието. После тръгнахме за друга област. По-късно се сдобих с моя селски дом в полята на Шимоза. Спомняхме си за станалото, но мястото бе много отдалечено, а и нямахме никаква вест оттам, затова сметнахме, че от полза на момичето ще е да не се опитваме да я намерим. По тази причина оставих нещата така. Колко жестоки могат да бъдат родителите! Укор за мен са думите на Минамото но Санетомо:

Дори животните

неможещи да изразят със думи своите чувства

не са лишени

от щедрата и нежна обич

на родителя към неговата рожба.

Нека моите предци се смилят над мен за това, че отказах да опетня самурайската си чест, като постъпя при втори господар. Ти си мой син. Колкото и да жадуваш за успехи, не вкусвай недостойно получено просо.

Щом върна листа в кесията, Такуан каза:

— Ще можеш да видиш сестра си. Аз я познавам от младини. Мусаши също я познава. Ела с нас, Йори.

Не даде никакво обяснение какво иска да каже, нито пък спомена Оцу или „небесния звук“, в който позна нейната флейта.

Всички тръгнаха заедно и се забързаха към хижата, където пристигнаха малко след като я бяха докоснали първите лъчи на изгряващото слънце. Вътре бе пусто. В края на равнината се вдигаше едно бяло облаче.

Книга седма
Съвършена светлина

Избягалият вол

Сянката на сливовия клон, която бледото слънце хвърляше върху бялата варосана стена, имаше сдържаната хубост на едноцветна мастилена рисунка. В Коягю беше ранна и спокойна пролет и клоните на сливовите дървета като че махаха на юг към славеите, които скоро щяха да долетят на ято в долината.

За разлика от птиците, шугийоша, които се представяха при крепостните порти, не признаваха сезони. Те постоянно прииждаха с желанието или да се посъветват със Секишусай, или да опитат срещу него силите си. Молбите се различаваха слабо: „Моля само за една среща“; „Умолявам ви, пуснете ме да го видя“; „Аз съм единственият истински ученик на този-и-този, който преподава еди-къде-си.“ От десет години насам пазачите даваха един и същ отговор — поради напредналата си възраст господарят им не може да приеме никого. Малко бойци със сабя или бъдещи такива се задоволяваха с това. Някои ги обсипваха с поучения за значенията на истинския път и как не би трябвало да се прави разлика между млади и стари, богати и бедни, начинаещия и майстора. Други просто се молеха, докато имаше и такива, които се втурваха да предлагат подкупи. Мнозина си тръгваха, мърморейки сърдити клетви.

Ако бе станала известна истината, а именно, че Секишусай в края на отминалата година премина отвъд, нещата щяха да станат значително по-прости. Беше решено обаче, че понеже до четвъртия месец Муненори не може да се измъкне от Едо, смъртта трябва да бъде пазена в тайна, докато погребалната церемония бъде изпълнена. Един от шепата хора извън крепостта, които бяха посветени в обстоятелствата, сега седеше в стаята за гости и твърде настоятелно молеше да се види с Хього.

Това беше Иншун, възрастният игумен на Ходзоин, който по време на старческото слабоумие на Иней и след неговата смърт поддържаше името на храма като средище на бойните изкуства. Много дори вярваха, че е увеличил славата му. Направил бе всичко възможно да поддържа близките връзки между храма и Коягю, които съществуваха още от дните на Иней и Секишусай. Искал да види Хього, казваше той, защото трябвало да си поговорят нещо за бойните изкуства. Сукекуро знаеше какво действително иска той — двубой с човека, когото неговият дядо тайно смяташе за по-добър боец както от себе си, така и от Муненори. Хього, разбира се, не би взел участие в подобна среща, тъй като мислеше, че тя няма да бъде от полза за никоя от страните, следователно е безсмислена.

Сукекуро увери Иншун, че са изпратили съобщение.

— Сигурен съм, че Хього ще дойде да ви поздрави, в случай, че се чувства по-добре.

— Значи искате да кажете, че все така е настинал?

— Е, изглежда, че той още не може да се оправи.

— Не знаех, че здравето му е толкова крехко.

— О, в действителност не е, но вие знаете, че той от известно време е в Едо и не може да привикне към тези студени планински зими.

Докато двамата мъже си говореха, в най-вътрешната градина някакъв млад прислужник викаше по име Оцу. Отвори се шоджи и тя се появи от една от къщичките, влачейки след себе си тънка лента от тамянов дим. Бе все още в траур, повече от сто дни след смъртта на Секишусай, и лицето й бе бяло като крушов цвят.

— Къде бяхте? Търсих навсякъде — запита момчето.

— Бях в параклиса на Буда.

— Хього ви вика.

Когато тя влезе в стаята на Хього, той каза:

— А, Оцу, благодаря ви, че дойдохте. Бих искал да посрещнете един посетител вместо мен.

— Е, разбира се.

— Той е от доста време тук. Сукекуро отиде да му прави компания, но той вече сигурно достатъчно се е изтощил да слуша за Изкуството на войната.

— Игуменът на Ходзоин?

— А-ха.

Оцу се усмихна слабо, поклони се и напусна стаята.

Междувременно Иншун не особено деликатно бе почнал да подпитва Сукекуро относно миналото и нрава на Хього.

— Казвали са ми, че когато Като Кийомаса му предложил служба, Секишусай отказал да се съгласи, докато Кийомаса не приел едно необичайно условие.

— Наистина ли? Не си спомням някога да съм чувал за подобно нещо.

— Според Иней, Секишусай казал на Кийомаса, че тъй като Хього е изключително избухлив, господарят ще трябва да обещае предварително, че ако Хього извърши някакво тежко провинение, първите три пъти ще бъде извинен. Секишусай беше известен с това, че не прощаваше прибързаността и необмислените постъпки. Трябва да е имал твърде особено отношение към Хього.

Това дойде толкова изненадващо, че Сукекуро все още се чудеше какво да каже, когато Оцу влезе. Тя се усмихна на игумена и каза:

— Колко е приятно да ви видя отново. За съжаление Хього е зает с писането на донесение, което незабавно да изпрати в Едо, но ме помоли да предам неговите извинения за това, че този път не е в състояние да ви види.

Тя бързо поднесе чай и сладки на Иншун и двамата млади монаси, които го придружаваха.

Игуменът изглеждаше разочарован, въпреки че учтиво не обърна внимание на противоречието между извинението на Сукекуро и това на Оцу.

— Съжалявам да чуя това. Имах важна новина за него.

— Ще се радвам да я предам — каза Сукекуро, — и вие може да сте спокоен, че само ушите на Хього ще я чуят.

— О, сигурен съм в това — отвърна старият свещеник. — Просто исках лично да предупредя Хього.

След това Иншун преразказа един слух, който бил чул, за някакъв самурай от крепостта Уено в областта Ига. Граничната линия между Коягю и земите на крепостта минаваше през една рядко населена местност на около час път източно и откакто Иеясу я иззе от християнския даймио Цуцуи Садацугу и я предаде на Тодо Такатора, много неща се бяха променили. След като се настани миналата година, Такатора поднови крепостта, преразгледа данъчното облагане, подобри напоителните съоръжения и предприе редица други мерки да укрепи владението си. Всичко това бе общоизвестно. Това, за което Иншун бе доловил намеци, бе че Такатора е почнал подготовка да разшири земите си, като изтика назад граничната линия.

Според донесенията той бил пратил самураи в Цукигасе, където те строели къщи, отсичали сливови дървета, причаквали в засада пътници и открито злоупотребявали със собствеността на господаря Ягю.

— Възможно е — отбеляза Иншун, — господарят Такатора да се възползва от вашето жалеене. Може да сметнете, че съм излишно плашлив, но по всичко личи, че той замисля да измести границата насам и да издигне нова ограда. Ако наистина е така, ще бъде много по-лесно да предприемете нещо сега, отколкото след като е приключил. В случай, че седите и не вършите нищо, опасявам се по-късно да не съжалявате.

В качеството си на един от старшите служители, Сукекуро благодари на Иншун за сведенията.

— Аз ще проуча положението и ако има някакво потвърждение, ще подам оплакване.

Изразявайки благодарности от името на Хього, Сукекуро се поклони на игумена, който вече си тръгваше.

Когато отиде да съобщи на Хього за слуховете, този само се изсмя.

— Нека — каза. — Когато чичо ми се върне, може и да се занимае с това.

Сукекуро, който беше наясно с важността да се брани всяка педя земя, не остана достатъчно доволен от отношението на Хього. Той се посъветва с по-високопоставените самураи и те всички се съгласиха, че макар и да е нужно да се пази тайна, нещо трябва да се направи. Тодо Такатора бе един от най-могъщите даймио в областта.

На следващата сутрин, когато си тръгваше от доджото над Шинкагедо след упражнения със саби, Сукекуро се натъкна на едно тринадесет-четиринадесетгодишно момче.

Момъкът се поклони на Сукекуро, който каза добродушно:

— Здравей, Ушиносуке. Пак ли надничаш в доджото? Донесъл ли си ми подарък? Я да видим… диви картофи?

Той само наполовина се шегуваше, защото картофите на Ушиносуке винаги бяха по-добри от тези на който и да е друг. Момчето живееше със своята майка в откъснатото планинско село Араки и често идваше до крепостта да продава въглища, глиганско месо и други неща.

— Никакви картофи няма днес, но донесох това за Оцу.

Той държеше увит в слама вързоп.

— Това пък сега какво е — ревен?

— Не, нещо живо е! В Цугикасе понякога чувам да пеят славеи. Хванах един!

— Хм, ти винаги идваш по пътя от Цугикасе, нали?

— Точно така. Това е единственият път.

— Дай да те питам нещо. Виждал ли си напоследък много самураи там наоколо?

— Няколко.

— Какво правят там?

— Строят колиби…

— Виждал ли си ги да вдигат огради или нещо подобно?

— Не.

— Секат ли сливови дървета?

— Ами, освен хижите те оправят мостове, така че са секли всякакви видове дървета, включително и за огън.

— Спират ли хората по пътя?

— Не мисля, че съм ги виждал да правят това.

Сукекуро наклони глава на една страна.

— Дочух, че тези самураи са от владението на господаря Тодо, но не знам какво правят те долу в Цукигасе. Какво говорят хората в твоето село?

— Разправят, че били ронини, изгонени от Нара и Уджи. Няма къде да живеят и затова са дошли в планината.

Независимо от казаното от Иншун, Сукекуро смяташе, че подобно обяснение има основание. Окубо Нагаясу, наместник на Нара, не бе отслабвал усилията си да пази поверената му област чиста от обеднели ронини.

— Къде е Оцу? — попита Ушиносуке. — Искам да й дам подаръка.

Той винаги се опитваше да я види, но не само защото тя му даваше сладки и му говореше приятни неща. Имаше нещо в нейната хубост, което бе тайнствено, не от този свят. Понякога не можеше да реши дали тя е човек или богиня.

— Предполагам, че е в крепостта — отвърна Сукекуро. После хвърли поглед към градината и добави: — О, изглежда днес си късметлия. Това там не е ли тя?

— Оцу! — извика високо Ушиносуке.

Момичето се обърна и се усмихна. Той изтича до нея и останал без дъх й поднесе подаръка си.

— Виж! Хванах славей. За теб е.

— Славей ли?

Тя намръщена долепи ръце до тялото си.

Ушиносуке изглеждаше разочарован.

— Има прекрасен глас — каза той. — Не ти ли се иска да го чуеш?

— Да, но само ако славеят е свободен да лети където си поиска. Тогава ще ни пее хубави песни.

— Мисля, че си права — отвърна леко намусено момчето. — Искаш ли да го пусна?

— Оценявам желанието ти да ми дадеш подарък, но да — това ще ме зарадва много повече, отколкото ако го задържа.

Ушиносуке мълчаливо разтвори сламения вързоп и птицата подобно на стрела полетя над стените на крепостта.

— Ето, виждаш ли колко е щастлив на свобода? — запита го Оцу.

— Нали наричат славеите предвестници на пролетта? Може някой да ти донесе добри новини.

— Новини, радостни като идването на пролетта? Истина е, че има нещо, което жадувам да чуя.

Щом Оцу се запъти към горичката от дървета и бамбук зад крепостта, Ушиносуке тръгна до нея.

— Къде отиваш? — попита той.

— Напоследък много се застоях вътре. Мисля за разнообразие да се кача на хълма и да погледам сливовите цветове.

— Сливовите цветове ли? Тия горе не са нищо особено за гледане. Би трябвало да отидеш до Цукигасе.

— Това може и да е приятно. Далече ли е?

— Към час път, нещо такова. Защо не отидеш? Докарах дърва за огън, така че днес волът е с мен.

Тъй като бе прекарала по-голямата част от зимата вътре в крепостта, Оцу бързо взе решение. Без да кажат на никого къде отиват, двамата се измъкнаха през задната врата, която се използваше от търговците или други, които имаха някаква работа в крепостта. За пазач бе поставен въоръжен с копие самурай. Той кимна и се усмихна на Оцу. Ушиносуке също бе познат тук и мъжът ги пусна, без да провери писменото разрешително на момчето да влиза в крепостта.

Хората по полето или на пътя приятелски поздравяваха Оцу, независимо дали я разпознаваха или не. Щом населените места оредяха, тя погледна назад към бялата крепост, сгушена в полите на планината и каза:

— Ще мога ли да се върна у дома, докато е още светло?

— Разбира се, но аз така или иначе ще се върна с теб.

— Нали село Араки е оттатък Цукигасе?

— Това няма значение.

Докато бъбреха за разни неща, двамата подминаха магазин за сол, където мъж се пазареше за месо от глиган срещу калъп сол. Той свърши размяната, излезе и тръгна зад тях. Поради топящия се сняг, пътят ставаше все по-лош и по-лош. Нямаше много пътници.

— Ушиносуке — започна Оцу, — ти нали все идваш в Коягю?

— Да.

— Крепостта Уено не е ли по-близо до селото Араки?

— Така е, но в Уено няма такъв голям майстор на сабята като господаря Ягю.

— Ти обичаш ли сабите?

— А-ха!

Той спря вола, отпусна въжето и изтича до края на потока. Там имаше мост, откъдето бе паднала една трупа. Намести я обратно и зачака мъжа зад тях да премине пръв.

Приличаше на ронин. Когато мина покрай Оцу, я изгледа нахално, след това отново се обърна на няколко пъти от моста и след него, преди да изчезне в една гънка на планината.

— Кой, мислиш, беше този? — попита нервно Оцу.

— Изплаши ли те?

— Не, обаче…

— Има доста ронини в планините наоколо.

— Така ли? — попита тя неспокойно.

Ушиносуке каза през рамо:

— Оцу, чудя се дали би ми помогнала. Смяташ ли, че би могла да помолиш, господаря Кимура да ме наеме? Аз мога, знаеш, да чистя градината, да вадя вода — всякакви такива работи.

Съвсем наскоро момчето беше получило нарочното разрешение на Сукекуро да влиза в доджото и да гледа как мъжете се упражняват, но вече бе завладяно от една-единствена амбиция. Неговите предци носеха семейното име Кикимура; главата на рода вече няколко поколения използваше собственото име Матаемон. Ушиносуке бе решил, когато стане самурай да вземе името Матаемон, но никой от Кикимура не бе извършил нещо забележително. Той искаше да смени своето семейно име с това на селото си и ако мечтата му се осъществи — да стане толкова прочут, колкото Араки Матаемон.

Докато го слушаше, Оцу си мислеше за Джотаро и изведнъж бе завладяна от самотно чувство. Сега бе двадесет и пет годишна; той би трябвало да е на деветнадесет или двадесет. Докато гледаше сливовите цветове наоколо — все още не напълно разцъфнали — не можеше да се пребори с усещането, че за нея тази пролет вече е отминала.

— Хайде да се връщаме, Ушиносуке — неочаквано каза тя.

Момчето я погледна с питащ поглед, но послушно обърна вола.

— Спрете! — извика висок мъжки глас.

Други двама ронини се бяха присъединили към онзи от солния магазин. Тримата се приближиха и със скръстени ръце застанаха около вола.

— Какво искате? — попита Ушиносуке.

Мъжете не сваляха погледите си от Оцу.

— Виждам какво си имал предвид — каза единият.

— Нали е красавица?

— Виждал съм я някъде преди — отбеляза третият мъж. — В Киото, мисля.

— От Киото би трябвало да е — със сигурност не от околните села.

— Не мога да си спомня в училището Йошиока ли беше или някъде другаде, но съм сигурен, че съм я виждал някъде.

— Ти бил ли си в училището Йошиока?

— За три години, след Секигахара.

— Ако имате някаква работа с нас, кажете каква е! — обади се гневно Ушиносуке. — Искаме да се върнем преди да мръкне.

Един от ронините го изгледа, сякаш едва сега го забеляза за първи път.

— Ти си от Араки, нали? Един от въглищарите?

— Да. Какво от това?

— Нямаме нужда от теб. Бягай в къщи.

— Точно това смятам да направя.

Той опъна здраво въжето и един от мъжете го изгледа с поглед, от който повечето момчета биха се разтреперили от ужас.

— Махнете се от пътя — настоя Ушиносуке.

— Дамата идва с нас.

— Къде ще я водите?

— Какво значение има за теб? Дай ми това въже.

— Не!

— Хей, той си мисли, че се шегувам.

Разкършвайки рамене, другите двама с ръмжене се придвижиха към Ушиносуке. Единият допря до брадичката му юмрук, грапав като дървен чвор.

Оцу се вкопчи за гърба на вола. Наклона на веждите на Ушиносуке много ясно говореше, че нещо ще се случи.

— О, не, спри! — извика тя, надявайки се да предпази момчето от необмислена постъпка.

Но жалните нотки в гласа й само го подтикнаха да действа. Бързо замахна с крак срещу мъжа пред него и го отхвърли залитащ назад. А момента, в който кракът на Ушиносуке отново докосна земята, той заби глава в стомаха на човека отляво. Едновременно с това сграбчи неговата сабя и я измъкна от ножницата, после я заразмахва.

Движеше се като мълния. При въртенето му изглеждаше, сякаш напада по всяко време във всяка една посока, наведнъж и с еднаква сила срещу тримата си противници. Дали действаше по вдъхновение или поради детска дързост, но необичайната му тактика завари ронините неподготвени.

Обратният замах на сабята се вряза в гърдите на единия от мъжете. Оцу извика, но гласа й бе заглушен от воя на ранения. Той падна към вола, изхвърляйки гейзер от кръв в лицето на животното. Ужасен, волът издаде неописуем рев. Точно тогава сабята на Ушиносуке се заби дълбоко в бута му. С още едно измучаване волът се понесе в нещо твърде близко до галоп.

Останалите двама ронини се втурнаха към Ушиносуке, който чевръсто скачаше от камък на камък в коритото на потока.

— Не съм направил нищо лошо! Това бяхте вие! — извика той.

Осъзнали, че той е извън досега им, двамата ронини се спуснаха след вола.

Ушиносуке изскочи обратно на пътя и хукна подир тях, като викаше:

— Бягате ли? Вие ли бягате?

Единият от мъжете се спря и наполовина се обърна.

— Ах ти копеленце!

— Остави го за по-късно! — извика другият.

Волът, ослепял от страх, напусна пътя в долината, затича по един нисък хълм, премина известно разстояние по билото и се скри от другата му страна. За кратко време той мина значително разстояние, достигайки близко до имението на Ягю.

Оцу, с примирено затворени очи, бе успяла да се задържи вкопчена в самара. Можеше да чува гласовете на хората, покрай които преминаваха, но бе твърде вцепенена да извика за помощ. Не че от това би имало някаква полза — никой от обсъждащите гледката нямаше смелост да спре полудялото животно.

Когато почти бяха стигнали равнината Ханя, един мъж се появи от страничния път, който макар и твърде тесен, бе главният път Асаги. През рамото му висеше кутия за писма и по всичко личеше, че е някакъв слуга.

— Внимавай! Махни се от пътя! — завикаха хората.

Той обаче продължи, изпречвайки се право срещу вола.

Последва ужасяващ скърцащ звук.

— Премаза го!

— Глупакът му с глупак!

Но не стана, както помислиха стоящите отстрани. Звукът, който бяха чули, не бе от сблъсъка на вола с мъжа, а от зашеметяващ удар отстрани в главата на животното. Волът изви тежкия си врат, обърна се и побягна назад. Не бе изминал даже десет стъпки и внезапно спря. От устата му се точеше слюнка, а цялото му тяло трепереше.

— Бързо слизай — каза мъжът на Оцу.

Зяпачите се натрупаха възбудени около тях, втренчени в здраво затисналия въжето крак на мъжа.

Веднъж намерила се в безопасност на земята, Оцу се поклони на своя спасител, въпреки че бе все още твърде замаяна да осъзнае къде е или какво върши.

— Защо кротко животно като това е пощуряло така? — запита мъжа, докато отвеждаше вола встрани от пътя и го връзваше за едно дърво. Забелязвайки следата от кръв по крака на животното, той каза:

— Какво е това? Ето — бил е порязан със сабя!

Докато той преглеждаше раната и си мърмореше, Кимура Сукекуро си проби път през обръча от хора и ги накара да се разпръснат.

— Вие не сте ли един от слугите на игумена Иншун? — попита той, преди още да си поеме дъх.

— Какво щастие е да ви срещна тук, господине. Имам за вас писмо от игумена. Ако нямате нищо против, бих ви помолил да го прочетете незабавно.

Той извади писмото от кутията.

— За мен ли е? — попита изненадан Сукекуро.

След уверенията, че няма никакво недоразумение, той разгъна листа и прочете:

Що се касае до самураите в Цукигасе, след нашия разговор вчера аз изясних, че това не са хора на господаря Тодо. Те са паплач — изгонени от градовете, ронини, които са се приютили тук за през зимата. Бързам да ви уведомя за тази злощастна грешка от моя страна.

— Благодаря ви — каза Сукекуро. — Това съвпада със сведенията, които получих от друг източник. Предайте на игумена, че аз се чувствам успокоен и се надявам, че той също.

— Простете, че ви предадох писмото на средата на пътя. Ще предам съобщението ви на игумена. Довиждане.

— Почакайте за минута. Откога сте в Ходзоин?

— Отскоро.

— Как е вашето име?

— Наричат ме Торадзо.

— Странно — промърмори Сукекуро, като внимателно оглеждаше лицето му. — Де не би по някаква случайност да сте Хамада Тораносуке?

— Не.

— Никога не съм срещал Хамада, но има един човек в крепостта, който твърди, че той сега служи като придружител на Иншун.

— Така е, господине.

— Значи в този случай съм се припознал?

Торадзо, с почервеняло лице, снижи гласа си.

— Всъщност, аз съм Хамада. Пристигнах в Ходзоин по лични причини. За да избегна по-нататъшен позор за моя учител и по-голям срам за мен, бих предпочел да пазя самоличността си в тайна. Ако нямате нищо против…

— Не се безпокойте. Нямах никакво намерение да се меся във вашите работи.

— Сигурен съм, че сте чували за Тадааки. Това, че той напусна училището и се завърна в планините, беше по моя вина. Отказах се от службата си. Да върша черната работа в храма ще е за мен добра школа по самообладание. Не съм казал на свещениците истинското си име. Цялото положение е толкова притеснително!

— Изхода от битката между Тадааки и Коджиро не е тайна. Коджиро е разказвал за това на всеки срещнат по пътя между Едо и Будзен. Вие, разбирам, сте решили да премахнете петното от името на вашия учител.

— В скоро време… Ще се видим отново, господине.

Торадзо се измъкна бързо, сякаш бе неспособен да издържи още един миг тук.

Конопено семе

Хього ставаше все по-загрижен. След като ходи в стаята на Оцу с писмо от Такуан, той все по-настоятелно с отминаването на часовете я бе търсил из цялата крепост.

Писмото, с дата десети месец от миналата година, но необяснимо закъсняло, съобщаваше за все така несигурното назначение на Мусаши за учител на шогуна. Такуан молеше Оцу колкото се може по-скоро да пристигне в столицата, тъй като Мусаши скоро ще има нужда от дом, както и от „някой, който да се грижи за него“. Хього нямаше търпение да види лицето й, озарено от усмивка.

Като не я откри, той най-накрая отиде да разпита пазачите на портите, които му казаха, че мъже вече я търсят навън. Хього пое дълбоко въздух, мислейки си колко е необичайно за Оцу да тревожи хората и колко неприсъщо за нея бе да не остави съобщение. Дори и по най-незначителни поводи тя рядко действаше импулсивно.

Преди да си представи най-лошото, пристигна съобщението, че Оцу и Сукекуро, както и Ушиносуке са се върнали с мъжете, изпратени към Цукигасе. Момчето се извиняваше на всеки за нещо, за което никой си нямаше понятие и очевидно бързаше да си тръгне.

— Къде отиваш? — попита един от присъстващите.

— Трябва да се върна в Араки. Иначе майка ми ще се тревожи.

— Ако сега опиташ да се прибереш — каза Сукекуро, — онези ронини ще те хванат и е съмнително, че ще те пуснат жив. Можеш да останеш да нощуваш и да се прибереш сутринта.

Ушиносуке промърмори нещо слабо наподобяващо съгласие и му бе наредено да отиде до склада за дърва във външния двор, където спяха обучаващите се за самураи.

Хього направи знак на Оцу, отведе я настрани и й предаде написаното от Такуан. Не остана изненадан, когато тя каза:

— Тръгвам утре сутринта.

Ярката червенина разкриваше чувствата й.

Тогава Хього й напомни за наближаващото посещение на Муненори и въпреки че много добре знаеше какъв ще бъде отговорът й, предложи да се върне в Едо заедно с него. Оцу не беше настроена да чака още два дни, още по-малко пък два месеца. Той наново настоя, че ако изчака до погребението, тя ще може да пътува с него до Нагоя — Хього бе поканен да стане служител на господаря на Овари, Токугава. Щом Оцу отново отказа, той обясни как не му се нрави мисълта тя да направи такова дълго пътешествие сама. Във всеки град и странноприемница по пътя тя ще се сблъсква с неудобства, ако не и с истински опасности.

Девойката се усмихна:

— Вие изглежда сте забравили. Аз съм свикнала да пътувам. Няма нищо, за което да се тревожите.

Вечерта на едно скромно прощално събиране всеки изрази своята привързаност към Оцу и на следващата сутрин, която се случи ясна и слънчева, семейството и слугите се събраха на главната врата, за да я изпратят.

Сукекуро изпрати човек да доведе Ушиносуке, преценявайки, че Оцу може да язди вола му чак до Уджи. Когато мъжът се върна и съобщи, че все пак момчето си е тръгнало предишната вечер за дома, той нареди да доведат кон.

Понеже не смяташе, че заема толкова високо положение, та да й правят такава услуга, Оцу отказа предложението, но Хього настоя. Конят, петнисто сив, бе воден от един начинаещ самурай до лекия склон при външната порта.

Хього измина известно разстояние и спря. Не можеше да го отрече. От време на време завиждаше на Мусаши, както би завиждал на който и да е мъж, обичан от Оцу. Това, че сърцето й принадлежеше на друг, не намаляваше привързаността му към нея. По време на пътешествието им от Едо, Оцу беше превъзходен спътник и през последвалите седмици и месеци той се възхищаваше на всеотдайността, с която тя се грижеше за неговия дядо. Въпреки че бе по-дълбока от всякога, любовта му към нея бе безкористна. Секишусай му бе заръчал да я предаде невредима на Мусаши и Хього смяташе да направи точно това. Не бе в неговата природа да завижда за щастливата съдба някому или пък да го лиши от нея. Не можеше да помисли за никаква постъпка вън от Пътя на самураите; да изпълни желанието на дядо си само по себе си щеше да бъде израз на неговата любов.

Беше се унесъл в мечти, когато Оцу се обърна и поклони на изпращачите си. Щом тръгна, тя неволно разклати няколко сливови цветчета. Докато унесено наблюдаваше как цветът им се рони, Хього почти можеше да помирише неговото благоухание. Почувства, че я вижда за последен път и намери утеха в безмълвна молитва за бъдещия й живот. Остана да гледа, докато тя се изгуби от погледа.

— Господарю.

Хього се обърна и по лицето му бавно се разля усмивка.

— Ушиносуке. Добре, добре. Чух, че си си отишъл снощи в къщи, въпреки, че ти бях наредил противното.

— Да, господине, майка ми…

Той бе все още във възрастта, когато споменаването за отделяне от майка му го докарваше до границите на плача.

— Всичко е наред. Добре е едно момче да се грижи за майка си. Но как си минал покрай ронините в Цукигасе?

— О, това беше лесно.

— Така ли?

Момчето се усмихна.

— Те не бяха там. Чули са, че Оцу е от крепостта, така че са се уплашили от нападение. Смятам, че са отишли от другата страна на планината.

— Ха-ха. Вече няма нужда да се тревожим за тях, а? Закусвал ли си?

— Не, — каза Ушиносуке, леко притеснен. — Станах рано, за да изкопая диви картофи за учителя Кимура. Ако ги харесвате, ще донеса и за вас.

— Благодаря ти.

— Знаете ли къде е Оцу?

— Тя току-що тръгна за Едо.

— Едо ли?… — Той се подвоуми, преди да продължи: — Чудя се дали е помолила вас или учителя Кимура, за това което исках?

— Какво е било то?

— Надявах се да ми разрешите да стана слуга на някой самурай.

— Но ти си още много малък за това. Може би когато пораснеш.

— Искам да се науча да се бия със саби. Не бихте ли ме обучавал, моля ви. Трябва да се науча, докато майка ми е все още жива.

— Учил ли си при някого?

— Не, но съм се упражнявал с моята дървена сабя върху дървета и животни.

— Това е едно добро начало. Като пораснеш още малко, можеш да дойдеш при мен в Нагоя. Скоро ще отида да живея там.

— Това е към Овари, нали? Не мога да отида толкова надалеч, не и докато майка ми е още жива.

Хього, трогнат донякъде, каза:

— Ела с мен.

Ушиносуке мълчаливо го последва.

— Отиваме в доджото. Искам да видя дали имаш вродени способности за боец със сабя.

— Доджото?

Ушиносуке се чудеше дали не сънува. Още от ранно детство той смяташе древното доджо Ягю за символ на всичко, към което се стремеше в живота. Макар Сукекуро да му бе казал, че може да влиза, той все още не го бе правил. И сега един член на семейството го кани вътре!

— Изплакни си краката.

— Да, господине.

Ушиносуке отиде до малкото изкуствено езерце до входа и много старателно си изми краката, като внимаваше да изчисти мръсотията изпод ноктите.

Веднъж влязъл вътре, почувства се малък и незначителен. Стълбовете и наклонените греди на тавана бяха стари и масивни, подът излъскан до блясък, в който можеше да види отражението си. Дори гласът на Хього изглеждаше различен, когато каза:

— Вземи си сабя.

От висящите на една от стените оръжия Ушиносуке си избра сабя от черно буково дърво. Хього също взе една и като насочи върха й към пода, отиде в средата на стаята.

— Готов ли си? — попита той хладно.

— Да — каза Ушиносуке като вдигна оръжието си на височината на гърдите.

Хього започна от леко скосено положение. Ушиносуке настръхна като таралеж. Веждите му бяха повдигнати, лицето — изкривено в яростна гримаса и кръвта му пулсираше. Щом Хього му даде знак с очи, че ще нападне, момчето високо изръмжа. Хього напредна бързо с кънтящи стъпки и замахна странично към кръста на Ушиносуке.

— Не още! — извика момчето.

То сякаш изрита пода под себе си и скочи високо във въздуха към откритото рамо на Хього. Хього само посегна с лявата си ръка и леко избута крака му нагоре. Ушиносуке се преметна презглава и се приземи зад Хього. За части от секундите вече бе на крака и се втурна да вдигне сабята си.

— Това е достатъчно — каза Хього.

— Не, още един път!

Сграбчил сабята, Ушиносуке я вдигна с две ръце високо над главата си и се спусна като орел срещу Хього. Оръжието на противника, насочено право срещу него, го спря като удар в стена. Видя изражението на Хьоговите очи и неговите собствени се напълниха със сълзи.

„Това момче има дух“, помисли си Хього, но се престори на ядосан.

— Ти се биеш подло — извика той. — Скочи над рамото ми.

Ушиносуке не знаеше какво да отговори.

— Не разбираш положението си — позволяваш си волности с по-висшестоящите. Сядай ето точно тук.

Момчето коленичи и постави ръце пред себе си, за да се поклони извинително. Когато се приближи до него, Хього пусна дървената сабя и извади собственото си оръжие.

— Сега ще те убия. Не си прави труда да викаш.

— Ще ме уб-б-биете ли?

— Изпъни си врата. За един самурай няма нищо по-важно от това да се придържа строго към правилата на почтения двубой. Независимо, че си само селско момче, това което направи, е непростимо.

— Вие ще ме убиете само защото съм допуснал някаква грубост?

— Точно така.

След като погледна за миг самурая, Ушиносуке с примирен поглед вдигна ръце в посока към своето село и каза:

— Майко, аз ще стана част от земята тук, в крепостта. Знам колко мъчно ще ти бъде. Прости ми, че не бях добър син.

След което послушно протегна врат.

Хього се изсмя и прибра сабята си обратно в ножницата. Потупвайки Ушиносуке по гърба, той каза:

— Не си мислиш наистина, че ще убия момче като теб, нали?

— Не сте говорили сериозно?

— Не.

— Казахте, че правилното поведение е важно. Правилно ли е за един самурай да си прави подобни шеги?

— Това не беше шега. Ако ще се учиш за самурай, аз трябваше да знам от какво тесто си замесен.

— А аз си помислих, че говорите сериозно — каза Ушиносуке и дишането му се успокои.

— Каза ми, че никога не си вземал уроци — продължи Хього, — но когато те изтиках до ъгъла на стаята, прескочи над рамото ми. Малко са учениците, дори и с три-четири години упражнения зад гърба си, които биха могли да направят такова нещо.

— Въпреки това, аз никъде не съм учил.

— Няма защо да криеш. Трябва да си имал учител, и то добър. Кой е бил?

Момчето се замисли за миг и каза:

— О, сега си спомних как научих това.

— Кой те научи?

— Не беше човек.

— Сигурно таласъм, а?

— Не, конопено семе.

— Какво?

— Конопено семе.

— Как може да научиш нещо от конопено семе?

— Добре, нагоре в планината има няколко от тези бойци — вие знаете, тези, които сякаш изчезват точно пред очите ти. Гледал съм ги няколко пъти как се упражняват.

— Говориш за нинджа, нали? Трябва да си видял дружината Ига. Но какво общо има това с конопеното семе?

— Ами, когато конопът се засади през пролетта, не му трябва много време преди да се подаде малък филиз.

— Е?

— Е, прескачах го. Всеки ден се упражнявах да го прескачам напред-назад. Когато времето се затопли, филизът расте бързо — нищо друго не расте толкова бързо — така че всеки ден се налага да скачаш по-високо. Ако не се упражняваш всеки ден, скоро конопът става толкова висок, че не можеш да го прескочиш.

— Разбирам.

— Правих го миналата година. И по-миналата. От пролет до дъждовния сезон.

Точно в този миг Сукекуро влезе в доджото и каза:

— Хього, ето още едно писмо от Едо.

След като го прочете, Хього отвърна:

— Оцу не би могла да е стигнала много далеч, нали?

— Вероятно не повече от час и половина път. Нещо ново ли има?

— Да. Такуан съобщава, че назначението на Мусаши е отменено. Изглежда имат съмнения в качествата му. Не мисля, че трябва да пускаме Оцу в Едо, без да й кажем.

— Аз ще отида.

— Не. Ще ида аз лично.

Като кимна на Ушиносуке, Хього излезе от доджото и се насочи право към конюшнята.

По средата на пътя до Уджи започна да премисля нещата. Това, че Мусаши не е получил назначението, няма никакво отношение към Оцу; тя мисли за самия човек, а не за неговото положение. Дори и ако успее да я убеди да остане още малко в Коягю, тя без съмнение пак ще поиска да тръгне за Едо. Защо да й разваля пътуването, като й съобщи лошите новини?

Обърна назад към Коягю и намали до лек тръс. Въпреки че изглеждаше да е в хармония с околния свят, в сърцето му кипеше жестока битка. Само да може да погледне Оцу още веднъж! Че си позволи да признае това пред себе си като истинската причина да тръгне след нея, не означаваше, че би го признал и пред някой друг.

Хього се опита да обуздае чувствата си. Воините имат слаби мигове, глупави мигове, също както останалите хора. Все пак, неговият дълг, този на всеки самурай, беше ясен: да упорства, докато достигне състояние на вътрешно спокойствие и хармония. Веднъж преминал границите на заблудата, душата му щеше да се почувства лека и свободна, очите му да се отворят за зелените плачещи върби наоколо, за всяко едно стръкче трева. Любовта не бе единственото чувство, способно да разгори огън в сърцето на самураите. Неговият свят бе друг. А епоха, жадна за надарени млади мъже, нямаше време да се отвлича от цветя по пътя. От значение бе — и Хього разбираше това — да бъдеш на точното място и да се носиш по гребена на времето.

— Много народ, нали? — отбеляза Хього весело.

— Да. В Нара няма много такива хубави дни — отвърна Сукекуро.

— Това е като излет.

На няколко стъпки отзад ги следваше Ушиносуке, към когото Хього доста се бе привързал. Момчето идваше доста по-често до крепостта и беше на път да стане постоянен слуга. Сега носеше обяда им на гърба си и имаше привързани към обито чифт сандали за Хього.

Бяха в едно открито пространство в средата на града. От едната страна над околните горички се издигаше петстенната пагода на Кофукуджи; през полето можеха да се видят къщите на будистките и шинтоистките свещеници. Въпреки че денят беше ясен и въздухът като пролетен, над по-ниските места, където живееха обикновените граждани, се стелеше лека мъгла. Тълпата, брояща между четиристотин и петстотин души, не изглеждаше чак толкова голяма поради размерите на самото поле. Няколко от елените, с които Нара бе прочута, се провираха между зрителите, подушили тук или там нещо вкусно за ядене.

— Не са свършили още, нали? — запита Хього.

— Не — отвърна Сукекуро. — Изглежда, че са си дали време за обяд.

— Значи дори монасите трябва да ядат!

Сукекуро се засмя.

Присъстваха на един вид спектакъл. По-големите градове имаха театри, но в Нара и по-малките градчета представленията се провеждаха на открито. Фокусници, танцьори, кукловоди, както и стрелци и бойци със сабя — всички се събираха навън. Във всеки случай днешното събитие бе нещо повече от обикновено развлечение. Всяка година монасите от Ходзоин провеждаха състезание, на което решаваха разпределянето на местата за сядане в храма. Тъй като се състезаваха пред зрители, участниците се биеха сериозно и двубоите бяха често изпълнени с насилие и интересни за гледане. Отпред на Кофукуджи имаше надпис, който ясно заявяваше, че състезанието е открито за всички, които са се отдали на бойните изкуства, но твърде малко външни хора се осмеляваха да се изправят срещу биещите се с копия монаси.

— Защо не седнем някъде да си изядем обяда? — запита Хього. — Изглежда, че имаме доста време.

— Къде смятате, че ще е подходящо? — каза Сукекуро, оглеждайки се наоколо.

— Насам — повика ги Ушиносуке. — Можете да седнете върху това.

Той посочи една тръстикова рогозка, която беше изнамерил отнякъде и я беше разпънал върху едно приятно хълмче. Хього се възхищаваше на изобретателността на момчето и като цяло беше доволен от начина, по който се грижеше за нуждите му, въпреки че не смяташе грижовността за най-доброто за един бъдещ самурай качество.

След като се настаниха, Ушиносуке извади тяхното скромно ядене — оризови питки, кисели мариновани сливи и подсладена фасулена каша, всичко увито в сух бамбук, за да бъде по-лесно за носене.

— Ушиносуке — каза Сукекуро, — изтичай до онези монаси и вземи малко чай. Но не им казвай за кого е.

— Ще бъде досадно, ако дойдат тук да изразят уважението си — добави Хього, който носеше нахлупена над лицето сламена шапка.

Чертите на Сукекуро бяха повече от наполовина скрити от цветна кърпа от вида, който носят монасите.

Докато Ушиносуке се изправяше на крака, друго момче, на около петдесет стъпки от тях, казваше:

— Не мога да го разбера. Рогозката беше точно тук.

— Забрави я, Йори — каза Гоносуке. — Не е кой знае каква загуба.

— Някой трябва да я е задигнал. Кой мислите може да направи нещо такова?

— Не се тревожи за това.

Гоносуке седна на тревата, извади четчицата и мастилото, и започна да записва разходите сив малка тетрадка — навик, който наскоро бе придобил от Йори.

В някои отношения Йори бе твърде сериозен за годините си. Той отделяше много внимание на личните си финанси, никога не пропиляваше нищо, много държеше на реда и се чувстваше благодарен за всяка ежедневна купичка ориз. Накратко, беше взискателен и гледаше отвисоко на хората, които не са.

Към всеки, който би си тръгнал с нечия чужда вещ, пък била и тя просто парче евтина рогозка, той не можеше да изпитва нищо друго освен презрение.

— А, ето къде е — извика. — Онези мъже там са я взели. Хей, вие!

Той се затича към тях, но след около десетина крачки спря да размисли какво ще им каже и се озова лице в лице с Ушиносуке.

— Какво искаш? — изръмжа Ушиносуке.

— Какво ще рече това какво искам? — тросна се Йори.

Със студенината, която местните пазеха за чужденците, Ушиносуке отвърна:

— Ти си този, който извика към нас!

— Всеки, който си тръгва с чужда вещ, е крадец!

— Крадец ли? Защо, кучи сине?!

— Тази рогозка принадлежи на нас.

— Рогозка? Намерих я да лежи на земята. Това ли е всичко, заради което си толкова разтревожен?

— Рогозката е важна за един пътник — заяви Йори доста надуто. — Тя го предпазва от дъжд, осигурява му постеля. Много неща. Върни я!

— Можеш да си я получиш, но първо трябва да си вземеш назад думите, че съм бил крадец!

— Няма нужда да се извинявам, за да получа нещо, което си принадлежи на нас. Ако не ми я дадеш, аз сам ще си я взема!

— Само опитай. Аз съм Ушиносуке от Араки. Нямам намерение да я отстъпвам на дребосък като теб. Ученик съм на самурай.

— Обзалагам се, че си — каза Йори, застанал леко изпъчен. — Големи приказки приказваш с всичките тези хора наоколо, но нямаше да посмееш да се биеш, ако бяхме само двамата.

— Няма да забравя това!

— Ще се срещнем по-късно.

— Къде?

— До пагодата. Ела сам.

Те се разделиха. Ушиносуке отиде за чай и докато се върне с един глинен чайник, срещите отново бяха започнали. Застанал в широкия кръг, образуван от останалите зрители, Ушиносуке целенасочено погледна Йори, предизвиквайки го с очи. Очите на Йори му отвърнаха. И двамата вярваха, че е важно само да победят.

Шумната тълпа се люшкаше насам-натам, като вдигаше жълти облаци от прах. В средата на кръга стоеше монах с копие, дълго колкото прът за лов на птици. Един след друг съперниците му излизаха напред, предизвикваха го и пак един след друг бяха събаряни на земята или изхвърляни във въздуха.

— Излезте напред — извика монахът, но повече никой не се появи. — Ако няма друг, аз смятам да си тръгна. Има ли някакво възражение да обявите мен, Нанкобо, за победител?

Учил при Иней, той си бе създал собствен стил и сега беше главният съперник на Иншун, който днес отсъстваше под предлог, че е болен. Никой не знаеше дали се страхува от Нанкобо или просто предпочита да избегне стълкновението.

Щом никой не пристъпи напред, едрият свещеник наведе копието си водоравно и обяви:

— Няма друг желаещ.

— Чакай — извика някакъв друг монах и изтича пред него. — Аз съм Даун, ученик на Иншун. Аз те предизвиквам.

— Приготви се.

След като се поклониха един другиму, двамата отскочиха назад.

Двете им копия се дебнеха като живи същества толкова продължително време, че тълпата, отегчена, почна да ги подканя към действие. После виковете изведнъж престанаха. Копието на Нанкобо избумтя в главата на Даун и подобно на бостанско плашило, съборено от вятъра, тялото му се наклони бавно на една страна и изведнъж рухна на земята. Трима-четирима бойци се втурнаха напред — не за отмъщение, а просто да извлекат тялото навън.

Нанкобо надменно изпъна рамене и огледа тълпата.

— Изглежда, не са останали много смели мъже. Ако наистина има, нека излязат.

Някакъв планински монах излезе иззад една палатка, свали пътното сандъче от гърба си и попита:

— Състезанието само за бойци с пики от Ходзоин ли е?

— Не — отвърнаха в хор монасите от храма.

Отшелникът се поклони.

— В такъв случай бих пробвал ръката си. Някой може ли да ми заеме дървена сабя?

Хього погледна към Сукекуро и отбеляза:

— Това започна да става интересно.

— Нали?

— За изхода няма съмнение.

— Не смятам, че има някаква възможност Нанкобо да загуби.

— Нямах това предвид. Аз не мисля, че Нанкобо ще се съгласи да се бие. Ако го направи, ще загуби.

Сукекуро изглеждаше озадачен, но не поиска обяснение.

Някой подаде на странстващия монах дървена сабя. Той пристъпи към Нанкобо, поклони се и отправи предизвикателството си. Бе около четиридесетгодишен, но тялото му, подобно на жилава стомана, определено загатваше живот не в аскетичния дух на планинските монаси, а в този на бойното поле. Това бе човек, който очевидно много пъти се е изправял пред смъртта и е подготвен хладнокръвно да я посрещне. Говорът му бе мек, очите — кротки.

Въпреки своята надменност Нанкобо не бе глупак.

— Чужденец ли сте? — попита той, без да има нужда.

— Да — отвърна другият, като отново се поклони.

— Чакайте за миг.

Нанкобо видя ясно две неща — техниката на непознатия сигурно е по-добра от тази на свещениците и той, Нанкобо, в крайна сметка не може да спечели. Малко, но достатъчно способни бойци от разбитите при Секигахара още обикаляха, предрешени като пътуващи монаси. Нямаше никакъв начин да се познае кой бе този човек.

— Не мога да се бия с външен човек — каза той и поклати глава.

— Аз току-що попитах за правилата и ми бе казано, че всичко е наред.

— За другите може да е приемливо, но аз предпочитам да не се бия с непознати. Когато се бия, моята цел не е да победя противника си. Това е религиозна дейност, чрез която с помощта на копието овладявам душата си.

— Разбирам — каза монахът и леко се засмя.

За миг изглеждаше, че иска да добави още нещо, но се поколеба. След като помисли още малко, той се оттегли от кръга, върна сабята и изчезна.

Пренебрегвайки шепота, че било страхливост от негова страна да се откаже, Нанкобо избра този миг да си тръгне. Следван от двама-трима ученици, той се отдалечи гордо като победоносен военачалник.

— Какво ти казах? — обади се Хього.

— Съвсем прав беше.

— Този без съмнение е от мъжете, които се крият в планината Кудо. Смени бялото расо и кърпата с шлем и броня и ще откриеш, че гледаш някой от големите бойци със сабя отпреди няколко години.

Щом тълпата оредя, Сукекуро започна да се оглежда за Ушиносуке. Не го намери. По знак на Йори той се беше измъкнал към пагодата, където двамата сега стояха и се гледаха страшно.

— Не ме вини, ако те убия — каза Йори.

— Големи приказки — отвърна Ушиносуке и вдигна една пръчка, която да използва като оръжие.

Хванал високо сабята, Йори се спусна в нападение. Ушиносуке отскочи назад. Сметнал това за проява на страх, Йори се втурна право насреща му. Ушиносуке скочи над него и го ритна отстрани в главата. Йори вдигна ръка и се строполи на земята. Съвзе се обаче бързо и почти веднага бе отново на крака. Двете момчета застанаха едно срещу друго с вдигнати оръжия.

Забравяйки какво го бяха учили Мусаши и Гоносуке, Йори се втурна със затворени очи. Ушиносуке се изви леко на една страна и го повали с удар на тоягата си.

Йори лежеше по корем, стенейки, все още със сабя в ръката.

— Ха! Аз спечелих — извика Ушиносуке.

После, като забеляза, че Йори въобще не се мърда, той се уплаши и побягна.

— Не, не си! — изрева Гоносуке и дългата му четири лакти тояга удари Ушиносуке по бедрото.

Ушиносуке падна с вик на болка, но само като погледна Гоносуке, се вдигна на крака и отскочи като заек, единствено да се сблъска със Сукекуро.

— Ушиносуке, какво става тук?

Ушиносуке бързо се скри зад него, оставяйки самурая лице в лице с Гоносуке. За миг изглеждаше, че сблъсъкът е неизбежен. Ръката на Сукекуро се спусна към неговата сабя; Гоносуке хвана по-здраво тоягата си.

— Бихте ли имали нещо против да ми кажете — запита Сукекуро, — защо преследвате едно дете, все едно искате да го убиете?

— Преди да ви отговоря, нека аз попитам нещо — видяхте ли как той повали това момче?

— То с вас ли е?

— Да. Този тук от вашите слуги ли е?

— Почти. — Гледайки строго Ушиносуке, Сукекуро попита: — Защо удари момчето и побягна? Кажи сега истината.

Преди още Ушиносуке да успее да си отвори устата, Йори повдигна глава и извика:

— Това беше двубой — Изправи се мъчително до седящо положение и добави: — Уговорихме двубой и аз загубих.

— Вие двамата отправихте ли си предизвикателство според правилата и споразумяхте ли се как да го проведете? — запита Гоносуке. В очите му, докато оглеждаше единия и другия, имаше следа от изненада.

Ушиносуке, силно притеснен, каза:

— Не знаех, че това е неговата рогозка, когато я взех.

Двамата мъже се усмихнаха един другиму, наясно, че ако не бяха проявили сдържаност, една съвсем проста детска разправия можеше да завърши с кръвопролитие.

— Много съжалявам за това — извини се Сукекуро.

— Също и аз. Надявам се да ми простите.

— Оставете това. Моят господар ни чака, така че мисля, че е по-добре ние да тръгваме.

Излязоха засмени от вратата — Гоносуке и Йори наляво, Сукекуро и Ушиносуке надясно.

После Гоносуке се обърна и каза:

— Може ли да ви попитам нещо? Ако тръгнем направо по този път, той ще ни отведе ли до крепостта Коягю?

Сукекуро отиде до Гоносуке и след няколко минути, когато Хього се присъедини към тях, му каза кои са пътниците и защо са тук.

Хього съчувствено отбеляза:

— Това е твърде лошо. Само да бяхте дошли три седмици по-рано, преди Оцу да тръгне при Мусаши в Едо.

— Той не е в Едо — възрази Гоносуке. — Никой, дори и приятелите му, не знае къде е.

— Какво ще прави тя сега? — загрижи се Хього, като съжали, че не върна Оцу обратно в Коягю.

Въпреки че сдържаше сълзите си, Йори наистина искаше да е някъде другаде и да си изплаче мъката. По пътя надолу непрекъснато бе говорил за това как ще се срещне с Оцу, или поне така се струваше на Гоносуке. Когато разговорът на мъжете се измести към събитията в Едо, той бавно се отдалечи. Хього разпита Гоносуке за повече сведения относно Мусаши, за новини от чичо му, подробности около изчезването на Оно Тадааки. Изглеждаше, че въпросите му, както и осведомеността на Гоносуке, нямат край.

— Къде отиваш? — запита Ушиносуке Йори, като се появи зад него и съчувствено сложи ръка на рамото му. — Плачеш ли?

— Разбира се, че не.

Когато обаче поклати глава, сълзите му капнаха.

— Хм-м… знаеш ли как да изравяш диви картофи?

— Естествено.

— Има малко картофи нагоре. Искаш ли да пробваме кой може да рови по-бързо?

Йори прие предизвикателството и те започнаха да копаят.

Вече бе късно през деня и тъй като имаше още много за какво да говорят, Хього покани Гоносуке да прекара няколко дни в крепостта. Този обаче каза, че предпочита да продължи пътуването си.

Докато се сбогуваха, забелязаха, че момчетата отново липсват. След миг, Сукекуро посочи:

— Ето ги там горе. Като че ли копаят.

Йори и Ушиносуке бяха погълнати в работата си, която поради крехкостта на корените изискваше внимателно копаене на голяма дълбочина. Мъжете, на които техните усилия се сториха забавни, тихо дойдоха зад тях и ги наблюдаваха няколко минути, преди Ушиносуке да вдигне очи и да ги види. Той леко възкликна и Йори се обърна и се усмихна. След това удвоиха усилията си.

— Взех го — извика Ушиносуке, измъквайки дълъг картоф и го положи на земята.

Като видя ръката на Йори да потъва в дупка, дълбоко чак до рамото му, Гоносуке нетърпеливо каза:

— Ако не свършиш скоро, тръгвам сам.

Сложил ръка на кръста си подобно на възрастен селянин, Йори се изправи и отвърна:

— Не мога да успея. Ще ми трябва време до края на деня.

С примирен поглед изтърси пръстта от кимоното си.

— Не можеш да извадиш картофа, след като си копал толкова надълбоко ли? — запита Ушиносуке. — Ето, аз ще го извадя вместо теб.

— Не — възрази Йори и избута ръката му. — Ще се счупи.

Внимателно върна пръстта в дупката и я отъпка.

— Довиждане — извика Ушиносуке, като гордо нарами картофа и без да иска показа отчупеното му връхче.

Видял това, Хього възкликна:

— Ти си победен! Може и да спечели битката, но от състезанието по изравяне на картофи си изключен.

Метачи и търговци

Черешовите цветове бяха бледи и прецъфтели, а цветовете на магарешкия бодил — оклюмали, тъжно напомнящи за времето преди векове, когато Нара е била столица. Беше малко топло за ходене, но нито Гоносуке, нито Йори можеха да се уморят от път.

Момчето подръпна Гоносуке за ръкава и разтревожено забеляза:

— Този мъж все още ни следва.

Без да спира да гледа напред, Гоносуке отвърна:

— Преструвай се, че не го виждаш.

— Но той е зад нас, откакто излязохме от Кофукуджи.

— Хм-м.

— И беше в странноприемницата, където бяхме отседнали, нали?

— Не оставяй това да те тревожи. Нямаме нищо ценно, което да си струва да се открадне.

— Имаме живота си! Той струва нещо.

— Ха-ха. Аз пазя живота си под ключ. А ти?

— Аз мога да се грижа за себе си.

Йори стегна хватката на лявата си ръка върху ножницата.

Гоносуке знаеше, че мъжът е планинският монах, който предизвика предишния ден Нанкобо, но не можеше да си представи защо може да ги преследва.

Йори отново се огледа и каза:

— Няма го вече.

Гоносуке също погледна назад.

— Вероятно се е уморил.

Пое си дълбоко дъх и добави:

— Все пак това ме кара да се чувствам по-добре.

Тази вечер отседнаха в една селска къща и рано на следващата сутрин стигнаха Амано в Кавачи. Това бе малко селце от къщи с ниски стрехи, зад които течеше поточе от кристалночиста планинска вода. Гоносуке бе дошъл да постави възпоменателната дъсчица на майка си в Конгоджи, наричан връх Коя на жените. Преди това обаче искаше да се види с една жена на име Оан, която познаваше още от дете, за да има човек, който от време на време да гори тамян пред дъсчицата. Ако не успееше да я открие, смяташе да отиде на връх Коя, погребалното място на богатите и силните. Надяваше се това да не се наложи — отиването там щеше да го накара да се чувства като просяк.

Щом помоли съпругата на някакъв дюкянджия да го упъти, му бе казано, че Оан е жена на производител на саке на име Тороку и тяхната къща била четвъртата от дясната страна след вратата на храма.

Щом минаха през портата, Гоносуке се зачуди дали жената знаеше какво говори, защото там имаше надпис, който казваше, че да внасяш саке и лук на свещената земя е забранено.

Тази малка загадка бе изяснена вечерта от Тороку, който ги бе посрещнал приветливо и с готовност се бе съгласил да говори с игумена за възпоменателната дъсчица. Пивоварят каза, че Тойотоми Хидейоши веднъж опитал и изразил възхищението си от произвежданото за храмови нужди саке. Свещениците тогава основали спиртоварната да прави саке за Хидейоши и други даймио, които допринасяли за поддръжката на храма. Производството западнало някъде след смъртта на Хидейоши, но храмът все още снабдявал известен брой почетни дарители.

Когато Гоносуке и Йори се събудиха на следващата сутрин, Тороку вече бе излязъл. Върна се малко след обяд и каза, че нещата са уговорени.

Конгоджи бе разположен в долината на река Амано, сред върхове с нефритен цвят. Гоносуке, Йори и Тороку спряха за минута на моста, който водеше към главната порта. Черешови цветчета плуваха по водата долу. Гоносуке стегна рамене и сякаш бе обгърнат от набожност. Йори оправи яката си.

Когато наближиха главната зала, бяха поздравени от игумена — висок, доста здрав мъж, който носеше обикновена свещеническа дреха. Окъсана сламена шапка и дълга тояга нямаше да бъдат неуместно допълнение към образа му.

— Този ли е мъжът, който иска да прочетем служба за неговата майка? — попита той с приятелски тон.

— Да, господине — отговори Тороку, просвайки се на земята.

Понеже очакваше духовник със строго лице и облечен в златен брокат, поздравът на Гоносуке бе някак си объркан. Той се поклони и наблюдаваше игумена, докато последният слезе надолу от галерията с колони, надяна на големите си крака сламени сандали и застана пред него. С молитвена броеница в ръка, игуменът им посочи да го следват. Един млад свещеник също тръгна след тях.

Подминаха залата на Якуши, трапезарията, едноетажната пагода-съкровищница и жилищните помещения на свещениците. Когато стигнаха залата на Дайничи, младият свещеник пристъпи напред и почна да говори с игумена. Последният кимна и свещеникът отвори вратата с огромен ключ.

Влязоха заедно в обширната зала и Гоносуке и Йори коленичиха пред подиума на свещениците. Цели десет стъпки над тях беше огромната статуя на Дайничи, всеобемащият Буда на езотеричните секти. След няколко мига игуменът се появи иззад олтара, облечен в расото си и се разположи върху подиума. Припяването на сутрата започна и той сякаш напълно се превъплъти в изпълнен с достойнство първосвещеник. Достолепие личеше дори в стойката на раменете му.

Гоносуке стисна ръце пред себе си. Като че облак мина пред очите му и от него изплува образа на прохода Шиоджири, където той и Мусаши взаимно опознаха силите си. Майка му седеше от едната страна, изправена като дъска и с разтревожен вид, точно както беше, когато извика думата, която го спаси в тази битка.

„Майко, мислеше си той, ти не трябва да се тревожиш за моето бъдеще. Мусаши се съгласи да ми стане учител. Не е далеч денят, когато ще мога да основа свое собствено училище. Светът може и да е в безпорядък, но аз няма да се отклоня от пътя. Нито пък ще пренебрегна синовните си задължения…“

Докато Гоносуке се откъсне от унеса си, монотонното припяване бе спряло и игуменът си беше отишъл. До него Йори стоеше като прикован на място, очите му приковани в лицето на Дайничи — чудо на скулптурното майсторство, изваяно през тринадесети век от великия Екей.

— Защо гледаш така, Йори?

Без да отмести поглед, момчето каза:

— Това е сестра ми. Този Буда изглежда като сестра ми.

Гоносуке избухна в смях.

— За какво говориш? Ти даже никога не си я виждал. Както и да е, никой човек никога не би могъл да има милосърдието и безметежността на Дайничи.

Йори разтърси силно глава.

— Виждал съм я. Близо до къщата на господаря Ягю в Едо. И съм говорил с нея. Тогава не знаех, че ми е сестра, но едва сега, докато игуменът пееше, лицето на Буда се превърна в нейното. Изглеждаше, като че ли ми казва нещо.

Излязоха и седнаха в галерията, доволни от разнасянето на виденията, които и двамата бяха претърпели.

— Възпоменателната служба бе за майка ми — каза Гоносуке замислено. — Но това бе добър ден също и за живите. Като си седим тук така е трудно да повярваш, че съществуват битки и кръвопролития.

Металният връх на пагодата-съкровищница блестеше под лъчите на залязващото слънце като обсипана със скъпоценности сабя; всички останали сгради тънеха в дълбока сянка. Една притъмняла пътека с подредени по края каменни фенери водеше по стръмния склон към чайна в стил Муромачи и малка гробница.

Близо до чайната една стара монахиня, забрадена с бяла копринена кърпа и пълен човек на около петдесет метяха със сламени метли листата.

Монахинята въздъхна и каза:

— Смятам, че е по-добре, отколкото беше.

Малко хора идваха до тази част на храма, дори за да изчистят натрупаните през зимата листа и птичи скелети.

— Трябва да сте уморена, майко — каза мъжът. — Защо не седнете да си починете? Аз ще довърша останалото.

Бе облечен в просто памучно кимоно, връхна дреха без ръкави, сламени сандали и кожени чорапи с шарка на черешов цвят и носеше къса сабя с проста дръжка, покрита с кожа на акула.

— Не съм уморена — отвърна тя и леко се засмя. — Но какво да кажем за теб. Ти не си свикнал на това. Не ти ли се напукаха ръцете?

— Не, не са напукани, но се изприщиха.

Жената отново се засмя и каза:

— Е, това не е ли добро напомняне, което да отнесеш у дома?

— Не ме интересува. Чувствам сърцето си пречистено. Надявам се това да означава, че нашият малък дар за боговете им се е харесал.

— О, става толкова тъмно. Нека да оставим другото за утре сутринта.

Гоносуке и Йори вече се бяха изправили до галерията. Коецу и Мийошу се приближиха бавно по пътеката, хванати за ръка. Щом наближиха до залата на Дайничи, двамата се стреснаха и извикаха:

— Кой е там?

После Мийошу каза:

— Беше хубав ден, нали? Да разгледате местността ли сте били?

В отговор Гоносуке се поклони с думите:

— Не, дойдох да прочетат една сутра за майка ми.

— Приятно е да видиш млади хора, които са признателни към родителите си.

Тя майчински потупа Йори по главата.

— Коецу, имаш ли още от онези житни питки?

Коецу извади малък вързоп от ръкава си и го предложи на Йори като каза:

— Прощавай, че ти предлагам, каквото е останало.

— Гоносуке, мога ли да го взема? — попита Йори.

— Да — каза Гоносуке, като благодари от името на момчето.

— По произношението ви изглежда, че сте от изток — отбеляза Мийошу. — Мога ли да запитам накъде отивате?

— Изглежда това е едно безкрайно пътуване по един път без край. Това момче и аз сме последователи на Пътя на меча.

— Труден път сте избрали. Кой е вашият учител?

— Казва се Миямото Мусаши.

— Мусаши? Нима?!

Мийошу се загледа в пространството, сякаш призовава някакъв приятен спомен.

— Къде е сега Мусаши? — попита Коецу. — Много време мина, откакто го видяхме за последен път.

Гоносуке им разказа за участта на Мусаши през последните години. Докато слушаше, Коецу се усмихваше и кимаше, сякаш казва: „Това е, което бих очаквал от него.“

Когато свърши, Гоносуке попита:

— Мога ли да узная кои сте вие?

— О, простете, че не ви казахме преди.

Коецу представи себе си и своята майка.

— Мусаши бе прекарал с нас известно време преди няколко години. Ние сме негови почитатели и често си говорим за него, дори току-що.

След което той разказа на Гоносуке за две-три случки от времето, когато Мусаши беше в Киото.

Гоносуке отдавна бе чувал за Коецу и славата му на лъскач на саби и съвсем наскоро беше чул за връзката на Мусаши с този човек. Никога не бе очаквал обаче да се натъкне на заможния гражданин, докато последния чисти занемарени храмови дворове.

— Някой ваш близък ли има гроб тук? — попита той. — Или може би сте дошли на разходка?

— Не, нищо подобно — възкликна Коецу. — Не и на свещено място като това… чували ли сте от монасите нещо за историята на Конгоджи?

— Не.

— В такъв случай разрешете ми от името на свещениците да ви разкажа малко от нея. Моля, обаче, да разберете, че аз просто преразказвам, каквото съм чул.

Коецу спря за миг, огледа се бавно наоколо и като каза:

— Тази вечер имаме луна, точно каквато трябва — посочи забележителностите — над тях гробницата, Миеидо и Кангецутей, под тях Тайшидо, шинтоисткият олтар, пагодата-съкровищница, трапезарията и двуетажната порта.

— Гледайте внимателно — завърши той, сякаш завладян от вълшебството на самотната околност. — Този бор, тези скали, всяко дърво, всеки стрък трева тук са частица от невидимо присъствие — възвишеното предание на нашата страна.

Той продължи в този дух тържествено да им разказва как през четиринадесети век по време на един сблъсък между южния и северния имперски двор, планината била твърдина на южния. Как княз Моринага, известен още като Дайто но Мия, е провеждал тайни събрания за свалянето на регентите Ходжо. Как Кусуноки Масашиге и други поддръжници дали отпор на войските на северния двор. По-късно дошъл на власт родът Ашикага и император Го-Мураками, прогонен от връх Токо, бил принуден да бяга от едно място на друго. Най-накрая потърсил убежище в храма и дълги години живял като планински монах, като търпял същите лишения. Използвайки трапезарията като седалище на своето правителство, той неуморно се стремял да възвърне имперските правомощия, иззети от военните.

В по-ранни времена, когато самураите и придворните се били събрали около бившите императори Когон, Комьо и Суко, монахът Дзене с тъга написал: „Домовете на свещениците и планинските храмове, всичко бе пометено. Загубата е неописуема.“

Гоносуке слушаше смирено и почтително. Йори, грабнат от Коецувия глас, не можеше да отмести очи от лицето му.

Коецу си пое дълбоко дъх и продължи:

— Всичко тук е спомен от онези времена. Гробницата е последното обиталище на император Когон. От залеза на рода Ашикага насам нищо не е било поддържано както трябва. Ето защо майка ми и аз решихме да почистим малко, като израз на почит.

Зарадван от съсредоточеното внимание на своите слушатели, Коецу усърдно търсеше думи, за да изрази чувствата, които вълнуваха сърцето му.

— Докато метяхме, намерихме камък, върху който бе издялано стихотворение, вероятно от някой монах-воин от това време. Гласи:

И да продължи войната

даже стотици години,

пролетта ще се завърне.

Живейте с песен в сърцата,

вий, императорските люде.

— Помислете за смелостта и широтата на духа на този обикновен воин, който след години, даже десетилетия на битки в защита на императора е бил способен да се наслаждава и пее. Сигурен съм, че това е било, понеже с него е общувал духът на Масашиге. Въпреки че стотици години на сражения са минали, това място е оставало паметник на имперското достойнство. Не е ли това нещо, за което би трябвало да сме изключително благодарни?

— Не знаех, че това е било място на свещена битка — обади се Гоносуке. — Надявам се да извините невежеството ми.

— Радвам се, че имах възможността да споделя с вас някои от моите мисли за историята на нашата страна.

Четиримата заедно се спуснаха надолу по хълма. На лунната светлина сенките им изглеждаха тънки и безплътни.

Докато подминаваха трапезарията, Коецу каза:

— Ние сме тук от седем дни. Ще си тръгваме утре. Ако видите Мусаши, моля, кажете му да дойде да ни посети отново.

Гоносуке го увери, че точно така ще направи.

Плиткият, кротко течащ поток покрай външната храмова стена беше като естествен ров и бе пресечен от настлан с пръст мост.

Гоносуке и Йори едва бяха стъпили върху моста, когато голяма бяла фигура, въоръжена с тояга, изплува от сенките и се нахвърли върху гърба на Гоносуке. Той избегна атаката, като се хвърли на една страна, но Йори бе съборен от моста.

Мъжът се метна покрай Гоносуке към пътя от другата стана на рова. Щом се обърна, зае стабилна стойка. Краката му наподобяваха малки дънери. Гоносуке видя, че това е монахът, който предния ден го следеше.

— Кой си ти? — извика Гоносуке.

Мъжът не отговори.

Гоносуке премести тоягата си в положение за удар и повтори:

— Кой си ти? Какво те кара да нападаш Мусо Гоносуке?

Монахът действаше така, все едно нищо не е чул. Очите му мятаха огън, докато пръстите му, стърчащи от тежките сламени сандали, педя по педя се придърпаха напред подобно на движеща се стоножка.

Гоносуке изръмжа и тихо изруга под носа си. Късите му, тежки крайници изгаряха от желанието да се бият и той също запристъпва срещу мъжа.

Тоягата на монаха с кънтящ пукот се строши на две. Едната част полетя във въздуха, а другата монахът запрати с цялата си сила към лицето на Гоносуке. Не улучи, но докато последният възстановяваше равновесието си, противникът му извади сабята си и затрополи по моста.

— Копеле! — извика Йори.

Монахът ахна и докосна с ръка лицето си. Малките камъни, които Йори беше хвърлил, попаднаха в целта и един го удари право в окото. Непознатият се обърна и избяга надолу по пътя.

— Спри! — извика Йори, изпълзявайки по брега с шепа камъни в ръка.

— Остави това — посъветва го Гоносуке, като сложи ръка върху рамото му.

— Дано това да му е стигнало — ядно каза Йори, хвърляйки камъните срещу луната.

Скоро след като се върнаха в къщата на Тороку и си легнаха, излезе внезапна буря. Вятърът ревеше в дърветата, заплашвайки да отнесе покрива на къщата, но това не бе единственото нещо, което им пречеше да заспят веднага.

Гоносуке лежеше буден и си мислеше за миналото и настоящето, чудейки се дали светът сега наистина е по-добър, отколкото в отминалите времена. Нобунага, Хидейоши и Иеясу бяха спечелили сърцата на хората, както и властта, с която да управляват, но чудеше се той, истинският суверен не е ли в действителност забравен, а хората — подведени да почитат лъжливи богове? Времето на Ходжо и Ашикага е било омразно, в крещящо противоречие със самите начала, на които е основана страната. Все пак, дори тогава великите воини като Масашиге и неговият син, заедно с поддръжници от много области са следвали истинския Път. Какво е станало сега с Пътя на самураите, питаше сам себе си Гоносуке. Също като Пътя на гражданина и Пътя на селянина, той изглежда съществува само заради ползата на военния управник.

Мислите на Гоносуке сгорещиха цялото му тяло. Върховете на Кавачи, горите около Конгоджи, виещата буря сякаш се бяха превърнали в живи същества, които като насън го викаха.

Йори не можеше да освободи мислите си от неизвестния монах. Много по-късно, когато бурята се усили, все още си спомняше за подобната на дух бяла фигура. Накрая дръпна завивките над очите си и потъна в дълбок сън без сънища.

Когато поеха на следващия ден, облаците над планините бяха оцветени като дъга. Точно отвъд селото пътуващ търговец изникна от утринната мъгла и им пожела добро утро.

Гоносуке му отвърна разсеяно. Йори, погълнат от мислите, които го бяха държали буден предната нощ, не се показа по-общителен.

Мъжът се опита да завърже разговор.

— Нали вие бяхте отседнали в къщата на Тороку миналата нощ? Познавам го от години. Приятни хора — той и жена му.

Получи в отговор от Гоносуке само тихо изръмжаване.

— От време на време се отбивам и в крепостта Коягю — продължи търговецът. — Кимура Сукекуро ми е направил доста услуги.

Това бе посрещнато от друго измънкване.

— Виждам, че сте ходили до „женския връх Коя.“ Предполагам, че ще отидете до самия Коя. Точно сега е най-подходящото време на годината. Снегът се е стопил и всички пътища са поправени. Можете без да бързате да пресечете проходите Амами и Киими, да нощувате в Хашимото или Камуро…

Подпитването на мъжа за пътуването им направи Гоносуке подозрителен.

— С какво се занимавате? — попита той.

— Продавам плетени въжета — каза мъжът и посочи малкия сноп на гърба си. — Правят ги от сплетен памук. Съвсем наскоро е измислено, но бързо се разпространява.

— Разбирам — каза Гоносуке.

— Тороку ми е помагал много, като казва на богомолците в Конгоджи за моите шнурове. В интерес на истината, аз смятах да нощувам снощи у тях, но той ми каза, че вече имал двама гости. Това донякъде ме разочарова. Когато съм при него, винаги ме е черпил с добро саке.

Мъжът се засмя.

Гоносуке леко се отпусна и започна да разпитва за разни места по пътя, тъй като търговецът бе добре запознат с околността. Докато стигнат платото Амами, разговорът бе станал доста приятелски.

— Хей, Сугидзо!

Един мъж изтича в лек тръс по пътя да ги настигне.

— Ти защо продължи и ме остави? Чаках те в село Амано. Каза, че ще ме чакаш там.

— Съжалявам, Генсуке — каза Сугидзо. — Срещнах тези двамата, заговорихме се и съвсем те забравих.

Той се засмя и се почеса по главата.

Облечен като Сугидзо, Генсуке също се оказа продавач на въжета. Докато вървяха, двамата търговци започнаха да обсъждат работите си.

Щом стигнаха до едно сухо дере, около двайсет стъпки дълбоко, Сугидзо внезапно млъкна и посочи.

— О, това е опасно — възкликна той.

Гоносуке спря и погледна към дерето, което можеше да бъде процеп от земетресение, навярно станало много отдавна.

— Какво ви смущава? — попита той.

— Тези дървета не са безопасни за преминаване. Вижте там — някои от скалите, които ги подпират, са били отнесени от вода. Трябва да ги наместим така, че да не мърдат. — След което добави: — Също заради безопасността на другите пътници.

Гоносуке ги наблюдаваше как приклекнаха на ръба на скалата и почнаха да нареждат камъни и пръст под отсечените стволове. Докато си мислеше, че тези двама търговци пътуват доста и затова добре познават пречките на едно пътуване, остана леко изненадан. Беше необичайно за мъже като тях да се грижат за другите и да поправят един мост.

Йори въобще не помисли за това. Впечатлен от тази проява на загриженост, той също се включи, като им събираше камъни.

— Това трябва да свърши работа — каза Генсуке.

Направи една стъпка върху моста, реши, че е безопасно и се обърна към Гоносуке:

— Аз ще мина пръв.

Разперил ръце за равновесие, той бързо мина на другата страна и подкани останалите да го последват.

По настояване на Сугидзо Гоносуке тръгна втори, Йори — точно след него. Още не бяха стигнали до средата, когато извикаха от изненада. Пред тях Генсуке държеше насочено копие. Гоносуке погледна назад и видя, че Сугидзо също е извадил такова оръжие.

„Откъде дойдоха копията?“, замисли се той. Изруга, прехапа ядосано устна и прецени неудобната си позиция.

— Гоносуке, Гоносуке…

Хванат неподготвен, Йори увисна на кръста на Гоносуке, докато този обгърна момчето с ръка и за миг затвори очи, поверил живота си на волята на небесата.

— Копелета!

— Млъкни! — извика монахът, който стоеше по-нататък по пътя зад Генсуке, с подуто и черно ляво око.

— Успокой се — каза Гоносуке на Йори, след което извика: — Значи ти стоиш зад това! Е, добре, внимавайте тогава, крадливи копелета! Този път с неподходящ човек се забъркахте!

Монахът изгледа студено Гоносуке.

— Не си струва човек да те обира — знаем го. Щом и пари не си могъл да събереш, какво правиш тук да шпионираш?

— Наричаш ме шпионин?

— Псе на Токугава! Хвърли тази тояга. Сложи си ръцете зад гърба. Не се опитвай нищо да правиш.

— Ах — въздъхна Гоносуке, сякаш желанието да се бие го е напуснало. — Вижте, правите грешка. Аз наистина съм от Едо, но не съм шпионин. Името ми е Мусо Гоносуке. Шугийоша съм.

— Остави лъжите.

— Какво те кара да мислиш, че съм шпионин?

— Нашите приятели на изток ни казаха преди време да внимаваме за мъж, който пътува с малко момче. Вие сте пратени тук от господаря Ходжо от Ава, нали?

— Не.

— Пусни тоягата и ела мирно тук.

— Не тръгвам никъде с вас.

— Тогава ще умреш на място.

Генсуко и Сугидзо запристъпваха отпред и отзад с готови за действие копия.

За да предпази Йори от нараняване, Гоносуке го плесна по гърба. С остър крясък Йори падна в храстите покриващи дъното на дерето. С гръмък вик „А-а-а!“, Гоносуке се втурна към Сугидзо.

За да бъде от полза, копието изисква определено пространство и добра преценка за времето. Сугидзо протегна ръка, за да мушне с оръжието напред, но пропусна точния миг. От гърлото му се изтръгна шумен грак и острието проряза празен въздух. Гоносуке се блъсна в него и той падна назад с Гоносуке отгоре му. Щом опита да се изправи, този заби десния си юмрук в лицето му. Сугидзо се озъби, но само постигна нелепо изражение, тъй като лицето му вече се бе превърнало в кървава каша. Гоносуке се изправи, стъпи върху главата на Сугидзо и скочи нагоре до края на моста.

С вдигната тояга извика:

— Тук съм и ви чакам, страхливци!

Още докато викаше, три въжета се плъзнаха над тревата към него, едното утежнено с предпазител за сабя, другото — с къса сабя в ножница. Първото въже се уви около ръката, друго около краката, а трето — около врата му. Само след миг още едно впримчи тоягата му.

Гоносуке се заизвива като хванато в паяжина насекомо, но не за дълго. Половин дузина мъже се втурнаха от гората зад него. Последно той лежеше на земята, овързан по-здраво от бала слама. С изключение на намръщения монах, всички останали бяха облечени като продавачи на въжета.

— Коне няма ли? — попита монахът. — Не ми се върви с него по целия път до връх Кудо.

— Вероятно ще можем да наемем коне в село Амами.

Крушов цвят

В мрачната, тържествена кедрова гора гласовете на скромните сврачки се смесваха с тези на божествения персийски славей и звучаха като скъпоценните звуци на легендарната птица Калавинка.

Двама мъже, слизащи от върха на планината Коя, където бяха посетили залите и пагодите на Конгобуджи и се поклонили във вътрешното светилище, спряха на малък извит мост между вътрешния и външния двор на храма.

— Нуиносуке — обади се тъжно по-възрастният мъж, — светът наистина е крехък и непостоянен, нали?

По домашно тъканата му наметка и простите хакама можеше да бъде взет за местен самурай, ако не бяха невероятно добрите му саби и това, че неговият спътник бе твърде изискан и пременен за придружител на самурай от селата.

— Нали ги видя? — продължи той. — Гробовете на Ода Нобунага, Акечи Мицухиде, Ишида Мицунари, Кобаякава Кинго — всичките само допреди няколко години бляскави, прочути пълководци. А онези покрити с мъх камъни там горе бележеха погребалните места на великите мъже от родовете Минамото и Тайра.

— Приятели и врагове… всички са заедно тук, нали?

— Всички те не са нищо повече от самотни камъни. Били ли са имена като Уесуги и Такеда наистина велики или ние просто сме го сънували?

— Чувствам се странно след всичко това. Някак си изглежда, че светът, в който живеем, е недействителен.

— Дали е така? Или недействително изглежда самото място?

— Хм-м. Кой знае?

— Кому, предполагаш, е хрумнало да нарече това място Моста на илюзиите?

— Името е добре подбрано, нали?

— Аз мисля, че илюзията е истина, точно както просветлението е действителност. Ако илюзиите бяха недействителни, светът нямаше да може да съществува. Самурай, който отдава живота си на своя господар, не може — дори и за миг — да си позволи да не вярва в нищо. Ето защо дзен, който аз упражнявам, е живият дзен. Това е дзен на покварения свят, дзен на ада. Един самурай, който трепери при мисълта за временността или презира света, не може да изпълнява своя дълг… Стига с това място. Хайде да се върнем към другия свят.

Той тръгна бързо, с учудващо твърда за мъж на неговата възраст крачка.

Щом забеляза монаси от Сейганджи, се намръщи и промърмори:

— Защо трябва да правят това?

Бе прекарал предната нощ в храма; сега около двайсетина млади свещеници бяха наредени отстрани на пътеката, чакащи да го изпратят, въпреки че се беше сбогувал още сутринта, именно за да избегне такъв род показност.

С любезни думи за сбогом мина между двете редици и се забърза надолу по пътя, без да обърне внимание на мрежата от долини, наречена Куджукутани. Едва когато отново навлезе в обикновения свят, си отдъхна. След съзнанието за собственото му способно на грешки човешко сърце мирисът на този свят дойде като облекчение.

— Здравейте, кои сте вие?

Въпросът дойде като изстрел, докато подминаха един завой на пътя.

— Вие кой сте? — попита Нуиносуке.

Добре сложеният, леко мургав самурай, застанал в средата на пътя, вежливо каза:

— Простете, ако съм сбъркал, но вие не сте ли Нагаока Садо, старши служител на господаря Хосокава Тадатоши?

— Аз съм Нагаока. Кой сте вие и как узнахте, че съм тук?

— Казвам се Дайсуке. Аз съм единственият син на Гесо, който се е оттеглил на връх Кудо.

Като видя, че името не събужда никакви спомени, Дайсуке допълни:

— Моят баща отдавна се е отказал от името си, но до битката при Секигахара е бил известен като Санада Саемоносуке.

— Искате да кажете Санада Юкимура?

— Да, господине — С неуместна при неговата външност срамежливост Дайсуке продължи: — Един свещеник се отби през къщата на баща ми тази сутрин и каза, че вие ще дойдете на връх Коя за кратко посещение. Макар да чухме, че пътувате скришом, баща ми реши, че ще бъде жалко да не ви покани да изпиете чаша чай заедно с него.

— Това е много любезно от негова страна — отговори Садо. Присви очи, замисли се около минута и накрая се обърна към Нуиносуке: — Мисля, че трябва да приемем, нали?

— Да, господине — отвърна той без особено въодушевление.

Дайсуке каза:

— Все още е сравнително рано, но баща ми ще сметне за чест, ако вие прекарате вечерта с нас.

Садо се поколеба за миг, чудейки се дали е разумно да приема гостоприемството на човек, смятан от рода Токугава за враг, след което кимна и каза:

— Можем да решим това по-късно, но ще бъде удоволствие за мен да седна с вашия баща на чаша чай. Не си ли съгласен, Нуиносуке?

— Да, господине.

Нуиносуке изглеждаше малко разтревожен, но щом тръгнаха надолу по пътя след Дайсуке, господар и подчинен се спогледаха заговорнически.

От селото при връх Кудо се изкачиха още малко нагоре по планината до имение малко настрана от другите къщи. Мястото бе оградено с ниска каменна стена, покрита отгоре с преплетена трева, по всичко напомняше полуукрепените къщи на по-низшите областни военни повелители, но в края на краищата оставяше впечатление повече за изящество, отколкото за войнственост.

— Баща ми е ей там, в постройката със сламения покрив — каза Дайсуке, щом минаха през вратата.

Вътре имаше малка градина, достатъчна да осигури лук и зеленчуци за сутрешна и вечерна супа. Главната къща се издигаше пред една скала; близо до страничната тераса имаше малка бамбукова горичка, отвъд която се виждаха още две къщички.

Нуиносуке коленичи на терасата пред стаята, в която бе поканен Садо, който седна и отбеляза:

— Много е спокойно тук.

След няколко минути една млада жена, изглежда съпругата на Дайсуке, поднесе чай и излезе.

Докато чакаше своя домакин, Садо огледа околността — градината и долината. Долу беше селото, а в далечината — странноприемниците на градчето Камуро. Мънички цветчета бяха разцъфтели в мъха, пропълзял по надвисналия сламен покрив и се усещаше приятния аромат на рядък тамян. Въпреки че не го виждаше, можеше да чуе потока, течащ през бамбуковата горичка.

Самата стая извикваше усещането за спокойна изисканост — внимателно напомняне, че собственикът на това скромно жилище е вторият син на Санада Масаюки, господаря на крепостта Уеда с доход от 190 000 крини ориз.

Подпорите и гредите на покрива бяха тънки, таванът — нисък. Стената в малката ниша бе направена от грубо замазана червена глина. Вместо цветя в нишата имаше едничко клонче от цъфнала круша, сложено в тясна ваза в жълт и светлозелен цвят. Садо си помисли за „самотния цвят на круша, окъпан от пролетния дъжд“ на По Чю-и и за любовта, която свързвала китайския император и Ян Куей-фей, както за това пише в Чан Хе Ке. Стори му се, че дочува безмълвно хлипане.

Погледът му се премести към надписа, който висеше над нишата. Йероглифите, големи и опростени, гласяха „Хококу Даймиоджин“ — името, дадено на Хидейоши, когато бе обожествен след смъртта си. На едната страна, с много по-малки знаци, бе направена бележката, че това е дело на сина на Хидейоши, Хидейори, когато е бил на осем години. Чувствайки, че ще прояви неуважение към паметта на Хидейоши, ако се обърне с гръб към надписа, Садо само се измести леко настрани. Докато го правеше, изведнъж осъзна, че приятната миризма не идва от сега запален тамян, а е уталожената миризма на тамяна слаган тук всяка сутрин и вечер, за да пречисти стаята в чест на Хидейоши. Можеше да се предположи, че всекидневно се правеше и дар от саке, като за признато шинтоистко божество.

„Аха, помисли си той, истина е, че както се говори, Юкимура е много предан на Хидейоши.“ Това, което не можеше да проумее бе, защо Юкимура не е скрил надписа. Той имаше славата на непредсказуем мъж, мъж на сенките, който се спотайва и чака благоприятния миг да се завърне в средището на държавния живот. Нямаше нужда от напрягане на въображението, за да си представи как гостите по-късно ще докладват за отношението му към правителството на Токугава.

По външния коридор се чуха приближаващи се стъпки. Мъничкият, слаб човек, който влезе в стаята, носеше връхна дреха без ръкави и само една къса сабя, препасана отпред на обито му. Всичко в него говореше за сдържана скромност.

Юкимура падна на колене, поклони се до пода и каза:

— Простете, че пратих сина си да ви доведе и че прекъснах пътуването ви.

Тази проява на смирение накара Садо да се почувства неудобно. От правна гледна точка, Юкимура се бе отказал от високото си положение. Сега той бе само ронин, приел будисткото име Деншин Гесо. Въпреки това беше син на Санада Масаюки, а неговият по-голям брат Нобоюки беше даймио и имаше близки връзки с Токугава. Като обикновен служител, Садо беше с много по-нисък ранг.

— Не би трябвало да ми се кланяте по този начин — каза той, като отвърна на поздрава. — Неочаквана чест и удоволствие е да ви видя отново. Радвам се да открия, че сте в добро здраве.

— Вие също изглеждате добре — отговори Юкимура, който се отпусна, докато Садо все още се покланяше. — Радвам се, че господарят Тадатоши се е завърнал без премеждия в Будзен.

— Благодаря ви. Минаха три години, откакто господарят Юсай премина отвъд, така че той реши, че вече е време.

— Толкова отдавна ли беше?

— Да. Аз самият бях в Будзен, въпреки че нямам никаква представа каква полза би могъл да има господаря Тадатоши от старец като мен. Знаете, че съм служил при баща му и дядо му.

Щом приключиха с любезностите и започнаха да си говорят за това и онова, Юкимура запита:

— Виждали ли сте напоследък нашият дзен-учител?

— Не, от много време не съм чувал нищо за Гудо. Това ми напомня, че именно в неговата стая за медитация ви видях за пръв път. Вие бяхте още момче тогава и бяхте с баща си.

Садо се усмихна щастливо, когато се върна назад във времето, когато бе назначен да надзирава строежа на Шумпоин — сграда, която родът Хосокава бе дарил на Мьошинджи.

— Много буйни глави идваха при Гудо, за да загладят острите ръбове — спомни си Юкимура. — Той ги приемаше всичките, без да го е грижа дали са млади или стари, даймио или ронин.

— Всъщност, мисля си, че той особено харесваше младите ронини — замислено произнесе Садо. — Обичаше да казва, че истинският ронин не търси слава или изгода, не се подмазва с услуги на силните, не се опитва да користи властта в своя полза, не се смята над нравствените преценки. Вместо това е с широк ум като плуващите облаци, бърз на действия като дъжда и доволен в бедността. Никога не си поставя някакви цели и никога не таи злоба и недоволство.

— Вие си спомняте това след всичките тези години? — попита Юкимура.

Садо незабележимо кимна.

— Той също така твърдеше, че да намериш истински самурай е също толкова трудно, колкото да намериш перла в голямото синьо море. Заровените кости на безчет ронини, пожертвали своя живот за доброто на Япония, сравняваше със стълбове, които крепят страната.

Щом каза това, Садо погледна право в очите Юкимура, но последният като че ли не забеляза намека за себе си.

— Това ми напомня — каза той, — че един от ронините, които по онова време седяха в нозете на Гудо, бе някакъв младеж от Мимасака на име Миямото…

— Миямото Мусаши?

— Точно така, Мусаши. Той ме впечатли като много задълбочен човек, въпреки че тогава бе само на двайсет и кимоното му беше винаги мръсно.

— Трябва да е същият.

— Значи го помните?

— Не — едва наскоро чух за него, докато бях в Едо.

— Той е човек, който трябва да бъде държан под око. Гудо казваше, че подходът му към дзен бил обещаващ, затова аз го наблюдавах. После той внезапно изчезна. Година или две по-късно дочух, че той е спечелил блестяща победа срещу дома Йошиока. Тогава, спомням си, си помислих, че Гудо е имал много точна преценка за хората.

— Попаднах на него съвсем случайно. Той беше в Шимоза и даваше на селяните пример как да се защитават срещу грабители. По-късно им помогна да превърнат една пустееща земя в оризище.

— Мисля си, че той може да е истинския ронин, който имаше предвид Гудо — перлата в морето.

— Наистина ли мислите така? Аз го препоръчах на господаря Тадатоши, но се страхувам, че наистина да го открие човек е трудно като да намери бисер. За едно нещо може да бъдете сигурен. Ако такъв самурай заеме служебен пост, това няма да е заради облагите от доходите. Той ще е загрижен доколко неговата работа съвпада с идеалите му. Може да се получи така Мусаши да предпочете връх Кудо пред дома Хосокава.

— Какво?

Садо с кратък смях зачеркна забележката си, сякаш е била грешка на езика.

— Вие се шегувате, разбира се — каза Юкимура. — При сегашните обстоятелства трудно бих могъл да си позволя да наема слуга, още по-малко пък известен ронин. Съмнявам се, че Мусаши би дошъл, дори и да го поканя.

— Няма защо да отричам, — заяви Садо, — а и не е тайна, че родът Хосокава са на страната на Токугава. Всеки знае, че вие сте подкрепата, на която най-много се осланя Хидейори. Щом видях надписа в нишата, останах впечатлен от вашата вярност.

Юкимура, изглежда обиден, отвърна:

— Този свитък ми бе даден от едно лице в крепостта Осака да замести възпоменателния портрет на Хидейоши. Внимавам да се грижа добре за него. Но Хидейоши е мъртъв.

Преглътна и продължи:

— Времената се променят, разбира се. Не е нужно да си много вещ, за да видиш, че за Осака са настъпили лоши дни, докато силата на рода Токугава продължава да расте. Но по природа аз не съм способен да сменям верността си и да служа на втори господар.

— Чудя се дали хората ще повярват, че е толкова просто. Ако мога да говоря откровено, всеки твърди, че Хидейори и майка му ви снабдяват с големи суми всяка година и че с едно махване на ръката сте можели да съберете пет или шест хиляди ронини.

Юкимура се изсмя пренебрежително.

— Няма нито дума вярна в това. Казвам ви, Садо, няма нищо по-лошо от това хората да ви изкарват нещо повече от онова, което сте.

— Не можете да ги обвинявате. Вие отидохте при Хидейоши още съвсем млад и той ви хареса повече от който и да е друг. Разбрах, че са чули баща ви да казва, че вие сте Кусуноки Масашиге или Кун-Мин на нашето време.

— Карате ме да се чувствам неудобно.

— Не е ли вярно?

— Желая да прекарам остатъка от дните си тук, на спокойствие в сянката на планината, където е съхранен закона на Буда. Това е всичко. Не съм човек на бляскавия живот. Достатъчно ми е, да мога малко да разширя нивите си, да доживея да видя родено детето на моя син, да имам прясно направена юфка по време на дъждовния сезон, да ям прясна зеленина през пролетта. Освен всичко това бих желал да имам дълъг живот, далеч от война или слухове за нея.

— Наистина ли това е всичко, което искате? — попита меко Садо.

— Може да се смеете, но аз прекарвам свободното си време в четене на Лао Цзъ и Чуан-цзъ. Заключението, до което достигнах е, че животът е, за да му се наслаждаваме. Без наслада, какъв е смисълът от съществуването?

— Виж ти, виж ти — възкликна с чувство на изненада Садо.

Двамата разговаряха още около час над чаши пресен чай, поднесени от съпругата на Дайсуке.

Накрая Садо каза:

— Опасявам се, че се застоях и ви губих времето с моето бърборене. Нуиносуке, ще тръгваме ли?

— Не бързайте толкова — помоли Юкимура. — Синът ми и жена му са приготвили малко юфка. Бедна селска храна, но аз бих желал да я споделите с нас. Ако имате намерение да спрете в Камуро, имате достатъчно време.

Точно тогава се появи Дайсуке да попита баща си дали е готов да поднасят вечерята. Юкимура се изправи и тръгна напред по коридора, който водеше към задната част на къщата.

След като бяха настанени, Дайсуке предложи на Садо чифт пръчици с думите:

— Страхувам се, че храната не е достатъчно добра, но опитайте все пак.

Съпругата му, несвикнала около нея да има чужди хора, срамежливо поднесе чаша саке, която Садо учтиво отказа. Двамата с Дайсуке останаха още малко, след което се оттеглиха.

— Какъв е този шум, който чувам? — попита Садо.

Звукът приличаше на удари от стан, макар да бе по-силен и с друг оттенък.

— А, това ли? Това е дървено колело за направата на въжета. Съжалявам, че трябва да го кажа, но трябваше да накарам семейството си и слугите да плетат въжета, които продаваме, за да се подпомогнем парично. — После добави: — Ние всички сме свикнали с шума, но за друг човек, предполагам, може би е досаден. Ще им кажа да спрат.

— Не, всичко е наред. Не ми пречи. Не искам да си мисля, че съм станал причина да прекъснете работата си.

Щом започна да яде, Садо се замисли за храната, която в някои случаи сочи състоянието на човека. Тук обаче не откри нищо. Юкимура въобще не приличаше на младия самурай, когото познаваше преди години, а сякаш нарочно бе покрил сегашното си положение с неяснота.

След това си помисли за звуците, които бе чул — кухненски шумове, стъпки и на няколко пъти — звън от броене на монети. Онези даймио, чиито имоти бяха отнети, като правило не бяха свикнали на физически труд и рано или късно скъпоценностите, които можеха да продадат, свършваха. Възможно бе крепостта Осака да не е вече източник на доходи. Все пак, мисълта за Юкимура в затруднено материално положение бе някак си обезпокоителна.

Садо бе наясно, че домакинът му може би се опитва да сглоби откъслеци от разговора, за да си изгради представа как вървят нещата в дома Хосокава, но нямаше сигурен признак за това. Засега правеше впечатление обаче, че Юкимура не го е питал за неговото посещение на връх Коя. Садо би отговорил с готовност, защото в това нямаше нищо тайно. Преди много години Хосокава Юсай бе изпратен от Хидейоши до Сейганджи и доста време останал там. Бе оставил след себе си книги, някои писания и няколко лични вещи: Садо ги прегледа, подреди и уговори с храма да ги изпратят на Тадатоши.

Нуиносуке, който не бе мръднал от терасата, хвърли неспокоен поглед към задната част на къщата. Отношенията между Едо и Осака бяха най-малкото обтегнати. Защо Садо поема подобен риск? Точно сега не можеше да си представи Садо в някаква опасност, но бе чул, че господарят на областта Кии, Асано Нагаакира имал указания внимателно да наблюдава връх Кудо. Ако някой от хората на Асано докладва, че Садо е направил тайно посещение при Юкимура, шогунатът щеше да се настрои подозрително към рода Хосокава.

„Ето сега“, помисли си той, когато вятърът внезапно изви между цветята в градината. Бързо се събраха черни облаци и почна да ръми.

Той побърза надолу по коридора и обяви:

— Заваля, господине. Ако смятаме да тръгваме, мисля, че сега е времето.

Благодарен от възможността да се откъсне, Садо се изправи веднага.

— Благодаря ви, Нуиносуке — каза той. — Непременно трябва да тръгваме.

Юкимура не настоя Садо да пренощува при тях. Той извика Дайсуке и съпругата му и каза:

— Дайте на нашите гости няколко сламени шапки срещу дъжд. А ти, Дайсуке ще ги придружиш до Камуро.

При портата, след като изрази благодарността си от гостоприемството на Юкимура, Садо каза:

— Сигурен съм, че отново ще се срещнем в скоро време. Може би ще бъде някой друг дъждовен ден, а може и да духа силен вятър. Дотогава ви желая най-добро здраве.

Юкимура се усмихна и кимна. Да, в скоро време… за миг всеки един от тях видя в мислите си другия, яхнал кон и носещ копие. В настоящето обаче бяха само покланящият се сред ронещи се прасковени листенца домакин и заминаващият си гост с нашарена на черти от дъжда сламена шапка.

— Няма да вали много — отбеляза Дайсуке, докато вървяха бавно надолу по пътя. — По това време на годината ежедневно има такъв лек дъжд.

Все още обаче облаците над долината Сенджо и върховете на Коя изглеждаха заплашителни и те несъзнателно ускориха крачка.

Щом навлязоха в Камуро, бяха посрещнати от гледката на мъж, вързан заедно с наръчи от съчки на гърба на един кон толкова здраво, че не можеше да помръдне. Конят водеше облечен в бяло монах, който извика Дайсуке по име и се затича към него. Този се престори, че не го забелязва.

— Някой ви вика — обади се Садо и се спогледа с Нуиносуке.

Принуден да обърне внимание на монаха, Дайсуке възкликна:

— О, Риншобо. Съжалявам, не ви видях.

— Идвам направо от прохода Киими — каза монахът с висок, възбуден глас. — Мъжът от Едо — този, за когото ни казаха да внимаваме — ми попадна пред погледа в Нара. Би се доста, но го хванахме жив. Сега, стига да го откараме в Гесо и го накараме да се разприказва, може да разберем…

— Какви ги говориш? — прекъсна го Дайсуке.

— Мъжът на коня. Той е шпионин от Едо.

— Не можеш ли да млъкнеш, глупак такъв! — изсъска Дайсуке. — Знаеш ли кой е човекът с мен? Нагаока Садо от дома Хосокава. Рядко имаме честта да го видим и аз нямам намерение да допусна да ни безпокоиш с глупавите си шеги.

Погледът на Риншобо към двамата пътници издаде изненадата му. „Домът Хосокава!“, едва се сдържа да не извика той.

Садо и Нуиносуке се опитваха да изглеждат спокойни и безразлични, но вятърът силно духаше в дъждовните им шапки, караше ги да пляскат с ръце като жерави с крилата си и почти проваляше усилията им.

— Защо? — попита тихо Риншобо.

Дайсуке го дръпна леко на една страна и му заговори шепнешком. Щом той се върна при гостите си, Садо каза:

— Защо вече не тръгвате обратно? Не бих желал да ви създавам повече труд.

След като остана да ги гледа, докато се изгубят от погледа, Дайсуке каза на монаха:

— Как може да си толкова глупав? Не знаеш ли поне да си отваряш очите, преди да си отвориш устата? Баща ми няма да е доволен от това, което ще чуе.

— Да, господине. Съжалявам. Не знаех.

Независимо от расото си мъжът не бе свещеник. Казваше се Ториуми Бендзо, един от главните служители на Юкимура.

Пристанището

— Гоносуке!… Гоносуке!… Гоносуке!

Йори не можеше да се спре. Викаше името отново и отново. След като намери някои от вещите на Гоносуке пръснати по земята, бе убеден, че той е мъртъв.

Мина едно денонощие. Йори ходеше замаян, забравил за изтощението си. Ръцете, краката и главата му бяха опръскани с кръв, кимоното му — лошо раздрано.

В някакъв пристъп вдигаше понякога поглед към небето и извикваше:

— Готов съм!

Или пък поглеждаше надолу и проклинаше.

„Полудял ли съм?“, помисли си, внезапно усетил студ. Като се огледа в локва вода, разпозна собственото си лице и почувства облекчение. Бе обаче сам и нямаше никой, към когото да се обърне. Само наполовина вярваше, че е все още жив. Когато се бе събудил в дъното на рова, не можеше да си спомни къде е бил последните няколко дни. Въобще не му хрумна да се върне до Конгоджи или Коягю.

Погледът му падна върху някакъв преливащ с цветовете на дъгата предмет — фазан. Усети във въздуха дъх на дива лоза и седна на земята. Докато се опитваше да осмисли това, което става с него, слънцето завладя ума му. Представяше си, че е навсякъде — отвъд облаците, сред планинските върхове, в долините. Премести се в коленичило положение, скръсти ръце, затвори очи и почна да се моли. Когато няколко минути по-късно отвори очи, първото нещо, което видя, бе част от океана, син и мъглив, между две планини.

— Момченце — попита нечий майчински глас, — добре ли си?

— А?

Изненадан, Йори обърна хлътналите си очи към две жени, които с любопитство го наблюдаваха.

— Какво мислиш, че му има, майко? — попита по-младата, като гледаше с погнуса към Йори.

По-възрастната с озадачен вид отиде до Йори и като зърна кръвта по дрехите му, се намръщи.

— Тези рани не болят ли? — попита тя.

Йори поклати глава. Жената се обърна към дъщеря си и каза:

— Той изглежда разбира какво му говоря.

Попитаха как се казва, откъде идва, къде е роден, какво прави тук и на кого се е молил. Малко по малко, докато напрягаше ума си да намери отговорите, спомените на Йори се върнаха.

Сега много по-съчувствено настроена, дъщерята, която се казваше Оцуру, каза:

— Нека да го вземем в Сакай с нас. Може да ни свърши работа в магазина. На подходяща възраст е.

— Това май е добро хрумване — каза майка й, Осей. — Дали ще дойде?

— Ще дойдеш… нали?

Йори кимна и потвърди:

— А-ха.

— Ела с нас тогава, но ще трябва да носиш багажа.

Йори прие забележката им с кратко изсумтяване, но иначе по пътя надолу по планината, по селския път и в Кишивада не каза нищо. Отново попаднал сред хора обаче, той стана разговорлив.

— Къде живеете? — попита.

— В Сакай.

— Това наблизо ли е?

— Не, близо е до Осака.

— Къде е Осака?

— Ще вземем кораб оттук и ще отидем до Сакай. Тогава ще разбереш.

— Кораб! Наистина ли?!

Развълнуван от тази възможност, Йори се разбъбри за няколко минути, като им разказа как се е возил на няколко сала по пътя от Едо до Ямато, но въпреки че океанът не е далеч от родното му място в Шимоза, никога не е излизал в морето с кораб.

— Това ще те зарадва, а? — попита Оцуру. — Обаче не би трябвало да казваш на майка ми „леличко“. Ще се обръщаш към нея с „госпожо“.

— А-ха.

— И не трябва да отговаряш с „А-ха“. Кажи: „Да, госпожо“

— Да, госпожо.

— Така е по-добре. Ако останеш при нас и работиш упорито, аз ще се погрижа да те направят помощник в магазина.

— С какво се занимава вашето семейство?

— Баща ми е корабопритежател.

— Какво е това?

— Търговец е. Има доста кораби и те плуват по цяла западна Япония.

— А, прост търговец! — изсумтя Йори.

— Просто търговец! Ах, ти!… — извика девойката.

Майката бе склонна да не обърне внимание на грубостта на Йори, но дъщерята остана възмутена. После се поколеба и каза:

— Предполагам, че той никога не е виждал други търговци освен продавачи на сладки и дрехи.

Яростната гордост на търговците Кансай взе връх и тя го осведоми, че баща й притежава три големи склада в Сакай и няколко десетки морски съда. Даде му да разбере, че имат няколко клона в Шимоносеки, Марукаме и Шикама и че доставките им за дома на Хосокава в Кокура са толкова важни, че корабите на баща й имат правата на придворни съдове.

— И — продължи тя, — на него му е разрешено да има фамилно име и да носи две саби като самурай. Всеки в западен Хоншу и Кюсю знае името на Кобаяши Тародзаемон от Шимоносеки. По време на война, даймио като Шимадзу и Хосокава никога нямат достатъчно кораби, така че баща ми е точно толкова важен, колкото един пълководец.

— Не смятах да ви ядосвам — извини се Йори.

Двете жени се засмяха.

— Ние не сме ядосани — каза Оцуру. — Но какъвто си малък, какво знаеш ти за света?

— Съжалявам.

Щом завиха зад един ъгъл, бяха посрещнати от полъх солен вятър. Оцуру посочи към някакъв кораб, привързан към пристана Кишивада. Той имаше вместимост от петстотин крини и бе натоварен с произведения от областта.

— Ето с този кораб ще се приберем у дома — заяви тя гордо.

Капитанът на кораба и неколцина от представителите на Кобаяши излязоха от една крайморска чайна, за да ги посрещнат.

— Приятна ли беше разходката? — попита капитанът. — За голямо съжаление сме много тежко натоварени, така че не можах да оставя много свободно място за вас. Ще се качваме ли на борда?

Той ги поведе към кърмата, където имаше едно отделено със завеси място. Там бе прострян червен килим и изискани съдове, покрити с японски лак в стил Момояма, бяха препълнени с храна и саке. Йори имаше чувството, че влиза в малка, добре уредена стая в имението на някой даймио.

Корабът пристигна в Сакай вечерта, след едно пътуване без някакви произшествия по залива Осака. Пътниците тръгнаха направо към търговската къща на Кобаяши, където бяха посрещнати от управителя, мъж на име Сахей, и голяма група събрани в обширното преддверие слуги.

Влизайки в къщата, Осей се обърна и каза:

— Сахей, ако обичаш, би ли се погрижил за това дете?

— Имате предвид мръсния малък хлапак, който слезе от кораба?

— Да. Изглежда с пъргав ум, така че би трябвало да можеш да го използваш за работа… Направи нещо с дрехите му. Може да има въшки. Гледай да се измие добре и му дай ново кимоно. Едва тогава може да си легне.

През следващите няколко дни Йори не видя стопанката на къщата или дъщеря й. Канцеларията бе отделена от жилищната част отзад с не много дълга завеса. Беше като стена. Без специално разрешение, дори и Сахей не смееше да мине оттатък.

На Йори дадоха един ъгъл от „магазина“, както наричаха канцеларията, и въпреки че бе благодарен за това, че го спасиха, той скоро се разочарова от новия си начин на живот.

Космополитната атмосфера, в която бе потопен, имаше определено очарование. Той се дивеше на чуждите нововъведения, които виждаше по улиците, на корабите в пристанището и на видимата заможност в начина на живот на хората. Но бе винаги „Хей, момче! Направи това!… Направи онова!“ От най-низшия помощник до управителя, всички го разкарваха като куче. Съвсем различно бе отношението им, когато говореха с човек от семейството или клиент — тогава се превръщаха в раболепни подмазвачи. От сутрин до вечер говореха за пари и само за пари. Ако не за това, то бе работа и само работа.

„И тези се имат за хора!“, мислеше си Йори. Той жадуваше за синьото небе и миризмата на топла трева под слънцето и много пъти решаваше да избяга. Желанието беше особено силно, когато си спомнеше как говореше Мусаши за начините да подхранваш духа си. Представяше си Мусаши и лицето на Гоносуке. И на Оцу.

Развръзката настъпи един ден, когато Сахей извика:

— Йо! Йо, къде си?

Неполучил отговор, той се изправи и отиде до покритата с черен лак „кейяки“ греда, която служеше за праг на канцеларията.

— Ти там, новото момче — извика той. — Защо не идваш, като те повикат?

Йори бързо премина разстоянието между канцелариите и складовите помещения. Погледна нагоре и попита:

— Вие викали ли сте ме?

— Викали ли сте ме, господине!

— Добре.

— Добре, господине!

— Да, господине.

— Нямаш ли уши! Защо не ми отговори?

— Чух да казвате „Йо“, но това не можеше да бъде за мен. Името ми е Йори… господине.

— Йо е достатъчно. И още нещо. Казах ти предния ден да спреш да носиш тази сабя.

— Да, господине.

— Дай ми я.

Йори се поколеба за миг и каза:

— Това е спомен от баща ми. Не мога да се разделя с него.

— Нахален дребосък! Дай ми я.

— Аз бездруго не искам да бъда търговец.

— Ако не бяха търговците, хората нямаше да могат да живеят — каза натъртено Сахей. — Кой ще носи стока от чужди страни? Нобунага и Хидейоши са велики мъже, но те не биха могли да построят всички тези крепости — Адзучи, Юракудай, Фушими — без помощта на търговците. Само погледни хората тук в Сакай — Намбан, Рудзон, Фукиен, Амои. Всичките въртят огромна търговия.

— Знам това.

— Откъде би могъл да знаеш?

— Всеки може да види големите тъкачници в Аямачи, Кинумачи и Нишикимачи, а домът на Рудзон на хълма прилича на крепост. Има цели редици складове и разкошни къщи, собственост на богати търговци. А това място… добре, знам, че госпожата и Оцуру са горди с него, но то не струва нищо в сравнение с тях.

— Ах, ти куче синче!

Сахей едва се бе показал от вратата, когато Йори захвърли метлата и избяга. Управителят извика няколко работници от пристана и им заповяда да го хванат.

Когато Йори бе довлечен обратно, Сахей беше бесен.

— Какво да направя с момче като това? Все отвръща и се подиграва с всички ни. Сега добре го накажете.

Връщайки се в канцеларията, добави:

— Вземете му тази сабя.

Махнаха дразнещото оръжие и вързаха ръцете на Йори отзад. След като прикрепиха въжето към една голяма бала товар, Йори заприлича на маймунка на верижка.

— Постой малко тук — каза ухилен един от мъжете. — Нека хората се позабавляват с теб.

Другите се изкикотиха силно и се върнаха към работата си.

Нямаше нищо друго, което Йори да мрази толкова. Колко често Мусаши и Гоносуке го бяха съветвали да не върши неща, от които после ще се срамува.

Първо опита с молби, след това обеща да поправи държанието си. Когато и това се оказа безрезултатно, премина към обиди.

— Управителят е глупак — луд стар пръдльо! Отвържете ме и ми върнете сабята! Няма да стоя в къща като тази!

Сахей се подаде и извика:

— Тишина!

След което се опита да затвори устата на Йори, но момчето го ухапа по пръста, така че той се отказа и накара пристанищните работници да направят това.

Йори се мяташе овързан на тази или онази страна. Вече и без това под ужасно напрежение, че е изложен на показ, той избухна в сълзи, когато един кон се изпика и димящата течност потече към краката му.

Щом започна да се успокоява, забеляза нещо от което едва не припадна. От другата страна на коня стоеше млада жена, главата й предпазваше от слънцето широкопола лакирана шапка. Конопеното й кимоно бе пристегнато като за път и тя носеше тънка бамбукова пръчица.

Напразно се опита да извика името й. Изпъвайки шия, почти се задави от усилието. Очите му бяха сухи, но раменете му се разтърсваха от хлипания. Това беше влудяващо — Оцу толкова наблизо. Къде ли отива? Защо е напуснала Едо?

По-късно през деня, когато един кораб бе привързан към кея, оживлението наоколо стана още по-голямо.

— Сахей, какво прави това момче тук — прилича на питомна мечка на показ? Жестоко е да го държите така. Пречи и на търговията.

Мъжът, който извика това в канцеларията, бе братовчед на Тародзаемон. Обикновено го наричаха Намбаня, по името на магазина, където работеше. Черни точици от шарка подсилваха гневния израз на лицето му. Въпреки външния си вид той бе дружелюбен човек и често даваше сладки на Йори.

— Не ме интересува дали го наказвате — продължи мъжът. — Не е правилно да го правите на улицата. Лошо е за името на Кобаяши. Развържете го.

— Да, господине — съгласи се веднага Сахей, въпреки че не пропусна да обясни на Намбаня колко безполезен е Йори.

— Ако не знаеш какво да правиш с него — продължи Намбаня, — аз ще го взема с мен у дома. Ще говоря днес за това с Осей.

Управителят, опасявайки се от последствията, когато стопанката на къщата разбере какво се е случило, внезапно почувства нужда да успокои чувствата на Йори. Момчето от своя страна не възнамеряваше до края на деня да има нещо общо с този човек.

Тръгвайки си вечерта, Намбаня спря до ъгъла на Йори в магазина. Леко пийнал, но с приповдигнато настроение, той каза:

— Не, в крайна сметка няма да идваш с мен. Жените и не искат да чуят за това. Ха!

Разговорът му с Осей и Оцуру имаше обаче едно положително следствие. Точно на следващия ден Йори бе изпратен в съседното храмово училище. Беше му разрешено да носи сабята си в училището, и нито Сахей, нито другите му причиняваха по-нататъшни неприятности.

Но момчето все още не можеше да се успокои. Докато бе, вътре, очите му често се стрелкаха към улицата. Всеки път, когато преминаваше някоя млада жена, далечно напомняща на Оцу, цветът на лицето му се сменяше. Понякога той изтичваше навън да погледне по-отблизо.

Една сутрин в началото на деветия месец, огромно количество товар започна да пристига с лодки от Киото. До средата на деня пред канцеларията се бе образувала висока купчина от сандъци и кошници. Знамената определяха багажа като собственост на самураи от дома Хосокава. Те бяха в Киото по работа, подобна на тази на Садо в планината Коя — да се грижат за посмъртните дела на Хосокава Юсай. Сега седяха, пиеха ечемичен чай и се разхлаждаха — някои в канцеларията, други под стрехите навън.

На връщане от училище Йори не стигна по-далеч от улицата. Спря се и пребледня.

Коджиро, разположен върху голяма кошница, казваше на Сахей:

— Много е горещо тук навън. Нашият кораб все още ли не е пристигнал?

Сахей погледна списъка в ръцете си и посочи към кея.

— Вашият кораб е „Тацумимару“. Точно ей там е. Както можете да видите, още не е натоварен, така че вашите места на борда не са готови. Съжалявам.

— Бих предпочел да чакам на палубата. Би трябвало да е по-хладно там.

— Добре, господине. Аз ще отида и ще проверя как вървят нещата.

Без даже да има време да избърше потта от челото си, Сахей забърза по улицата, където забеляза Йори.

— Какво правиш тук, та се пулиш, все едно си глътнал остен? Иди да прислужваш на пътниците. Чай, студена вода, топла вода — дай им всичко, каквото поискат.

Йори отиде до един навес в началото на пътеката покрай склада, където вреше вода. Вместо обаче да се заеме с работата си, той остана да се взира в Коджиро.

Сега Коджиро обикновено бе наричан Ганрю — име, което звучеше по-скоро като на учен и повече прилягаше на сегашната му възраст и положение. Бе понатежал и по-улегнал. Лицето му бе напълняло, някога пронизващите му очи — ведри и необезпокоени. Вече не използваше острия си език, който в миналото му бе довлякъл толкова много неприятности. Достолепието на неговата сабя някак бе станало част от самия него.

Едно от следствията на това бе, че той постепенно бе приет от останалите самураи. Те не само говореха почтително за него, но и действително го уважаваха.

Облян в пот, Сахей се завърна от кораба, извини се отново за дългото чакане и обяви:

— Местата в средата на кораба все още не са готови, но тези на носа са.

Това означаваше, че пешите войници и младите самураи могат да се качат на палубата. Те започнаха да прибират вещите си и напуснаха в група. Останаха само Коджиро и шест-седем по-възрастни мъже, всички заемащи различни важни постове в имението на рода Хосокава.

— Садо не е дошъл още, нали? — каза Коджиро.

— Не, но скоро трябва да пристигне.

— Скоро слънцето ще почне да грее от запад — каза Сахей на Коджиро. — По-хладно ще ви е, ако се преместите вътре.

— Мухите тук са ужасни — оплака се Коджиро. — Жаден съм. Мога ли да получа още една чаша чай?

— Веднага, господине.

Без да става, Сахей извика към навеса с топлата вода:

— Йо, какво правиш? Донеси малко чай за гостите.

Бързо се върна към списъка си, но като се сети, че Йори не беше отговорил, понечи да повтори заповедта си. Тогава видя, че момчето се приближава бавно с няколко чаши на поднос.

Йори предложи чай на офицерите с учтив поклон към всеки. Щом застана пред Коджиро с последните две чаши, каза:

— Моля, заповядайте малко чай.

Коджиро разсеяно протегна ръката си, но когато очите му срещнаха тези на Йори, внезапно я отдръпна. Изненадан, той възкликна:

— О, това е…

Йори разтегли уста в усмивка и го прекъсна:

— Последният път, когато имах лошия късмет да се срещна с вас, беше в Мусашино.

— Какво каза? — изграчи Коджиро, с тон който твърде малко подхождаше на сегашното му положение.

Понечи да добави нещо, когато Йори извика:

— О, значи ме помниш! — и захвърли подноса в лицето му.

— Ох! — извика Коджиро и сграбчи Йори за китката.

Въпреки че подносът не го улучи, малко от горещия чай попадна в лявото му око. Останалата част от течността се разля по гърдите и скута му. Подносът се тресна в един ъглов стълб.

— Копеленце! — извика Коджиро.

Събори Йори на пръстения под и стъпи с единия крак върху него.

— Управител — извика той сърдито, — този калпазанин нали е от вашите момчета? Елате тук и го дръжте. Дори да е само дете, аз няма да търпя това.

Изплашен до безумство, Сахей се втурна да изпълни нареждането. Йори обаче някак си успя да измъкне своята сабя и да замахне към ръката на Коджиро. Този го изрита към средата на стаята и отскочи назад. Сахей се обърна и се втурна, като викаше с пълнен глас. Достигна Йори, точно когато момчето се изправяше на крака.

— Ти не се меси! — извика Йори, след което погледна Коджиро право в лицето, през зъби процеди: — Това заслужаваш! — и избяга навън.

Коджиро вдигна един прът за носене, който се случи подходящ и го хвърли след момчето. Улучи го право зад коляното. Йори се просна по лице.

По заповед на Сахей няколко мъже се хвърлиха върху него и го довлякоха до навеса с горещата вода, където няколко прислужника избърсваха кимоното и хакамата на Коджиро.

— Моля, простете ни това безобразие — помоли Сахей.

— Не знаем как да се извиним — обади се един от помощниците.

Без да ги поглежда, Коджиро взе от прислужника една влажна кърпа и избърса лицето си.

Йори бе притиснат към земята със здраво извити отзад ръце.

— Пуснете ме — молеше се той, докато тялото му се гърчеше от болка. — Няма повече да бягам. Аз съм самурайски син. Направих всичко нарочно и ще понеса наказанието като мъж.

Коджиро приключи с оправянето на дрехите си и приглади коса.

— Пуснете го — каза той спокойно.

Като не знаеше какво крие кроткото лице на самурая, Сахей запелтечи:

— Вие… вие сигурен ли сте, че всичко е наред?

— Да. Обаче… — думата прозвуча като пирон забит в дърво. — Въпреки че аз нямам никакво намерение да бъда замесен с едно обикновено дете, ако вие чувствате нужда да бъде наказан, мога да ви предложа един начин. Излейте вряла вода върху главата му. Това няма да го убие.

— Вряла вода! — ужаси се Сахей.

— Да. Но ако искате да го оставите без наказание, нямам нищо против.

Сахей и хората му се спогледаха нерешително.

— Не можем да допуснем нещо като това да остане ненаказано.

— Той никога не е сторил нищо добро.

— Късметлия е, че не го убиха.

— Донесете въже.

Щом започнаха да го връзват, Йори отблъсна ръцете им.

— Какво правите! — кресна той. Седна на земята и продължи: — Нали ви казах, че няма да избягам? Ще си изтърпя наказанието. Имах причина за това, което направих. Някой търговец може да се извини, но не и аз. Един самурайски син няма намерение да заплаче от малко топла вода.

— Добре — заяви Сахей. — Ти си го изпроси.

Сложи си ръкавица, напълни ведрото с вряла вода и пристъпи бавно към Йори.

— Затвори си очите, Йори. Иначе ще ослепееш.

Гласът дойде от другата страна на улицата.

Без да смее да погледне, Йори стисна очи. Припомни си една история, която Мусаши му разказа веднъж. Беше за Кайсен, дзен-монах, високо тачен от воините в областта Кай. Когато Нобунага и Иеясу нападнали храма на Кайсен и го запалили, свещеникът се разположил спокойно на върха на портата и докато изгарял до смърт, произнасял думите; „Щом сърцето ви се заличи чрез просветление, огънят е хладен.“

„Това е само едно малко ведро с топла вода, казваше си Йори. Не бива да мисля такива неща.“

Безуспешно се помъчи да се превърне в безименна пустота, без заблуждения и скърби. Може би, ако беше или по-малък, или доста по-възрастен… но на неговите години той бе твърде много част от света, в който живее.

Кога ли ще дойде? За един шеметен миг му се стори, че капещата от челото му пот е врялата вода. Една минута изглеждаше както стотици години.

— Я, това е Садо — възкликна Коджиро.

— Какво става тук? — попита Садо, пресичайки улицата редом с Нуиносуке.

Коджиро се засмя и каза весело:

— В необичаен момент ни заварвате. Наказват момчето.

Садо погледна съсредоточено Йори.

— Него ли наказват? Е, щом е направил нещо лошо, трябва да бъде наказан. Продължавайте, аз ще гледам.

Сахей погледна с крайчеца на очите си към Коджиро, който веднага схвана положението и разбра, че ще бъде държан отговорен за жестокостта на наказанието.

— Това е достатъчно — каза той.

Йори отвори очи. Имаше малка трудност при фокусирането им, но когато разпозна Садо, щастливо каза:

— Аз ви познавам. Вие сте самураят, който дойде в Токуганджи, в Хотенгахара.

— Нима ме помниш?

— Да, господине.

— Какво стана с твоя учител — Мусаши?

Момчето подсмръкна и закри с ръце очите си.

Това, че Садо познава момчето, силно стресна Коджиро. Като го обмисли за миг, той реши, че всичко трябва да има нещо общо с търсенето на Мусаши от Садо. Със сигурност обаче не желаеше в разговора му със старшия служител да се намесва името на Мусаши. Знаеше, че в скоро време ще трябва да се бие с Мусаши, а това вече не бе само лична работа.

Всъщност в главния клон и страничните разклонения на рода Хосокава се бе получило разцепление, като едната страна даваше висока оценка на Мусаши, а другата бе пристрастна към бившия ронин, който сега бе главен учител по саблен бой на главата на рода. Някои твърдяха, че истинската причина за неизбежността на битката била скритото зад завесите съперничество между Садо и Какубей.

За облекчение на Коджиро точно в този миг пристигна боцманът на „Тацумимару“, за да съобщи, че корабът е готов.

— Нали корабът няма да тръгне до залез? — попита Садо, който искаше да остане.

— Точно така — отвърна Сахей, докато крачеше из канцеларията, разтревожен от възможните последствия от днешната случка.

— Тогава имам време за малка почивка?

— Много време. Моля, заповядайте малко чай.

Оцуру се появи на вътрешната врата и повика управителя. След като я изслуша за няколко минути, Сахей се върна при Садо и каза:

— Канцеларията наистина не е подходящо място да ви приемем. Има само една крачка до градината на къщата. Бихте ли имали нещо против да отидете там?

— Това е много любезно — отговори Садо. — На кого съм задължен за това? На стопанката на къщата ли?

— Да. Тя каза, че би искала да ви благодари.

— За какво?

Сахей се почеса по главата.

— Аз, ъ-ъ, аз си мисля, за това, че не се случи нищо на Йори. Тъй като господарят не е тук…

— Като споменахте за Йори — аз бих искал да говоря с него. Ще го повикате ли?

Градината бе това, което Садо очакваше от един търговец в Сакай. Макар оградена от едната страна от склад, това бе свят, различен от горещата, прашна канцелария. Камъните и растенията бяха прясно навлажнени и между тях течеше поточе.

Осей и Оцуру бяха коленичили в малка изискана стаичка, обърната към градината. Върху татамите бе сложено вълнено килимче, а също и подноси с питки и тютюн. Садо забеляза силното благоухание на смесени благовония.

Като седна в края на стаята, той каза:

— Няма да влизам вътре. Краката ми са мръсни.

Докато му поднасяше чая, Осей се извини заради своите служители и му благодари, че е спасил Йори.

— Срещал съм това момче и преди — обясни Садо. — Радвам се да го открия отново. Как стана така, че то е във вашата къща?

Щом чу тяхното обяснение, Садо им разказа за дългото си издирване на Мусаши. След като побъбриха безгрижно няколко минути, той завърши:

— Наблюдавах Йори няколко минути през улицата. Възхитих се на способността му да се владее. Държа се много добре. Всъщност, аз мисля, че ще е грешка да се отгледа момче с такъв дух в дома на един търговец. Чудя се дали бихте имали нещо против да го поверите на моите грижи? В Кокура може да бъде отгледан като самурай.

Осей с готовност се съгласи, като каза:

— Това ще е най-доброто нещо, което някога би могло да му се случи.

Оцуру стана, за да потърси Йори, но точно в този миг той се появи зад едно дърво, откъдето беше чул целия разговор.

— Имаш ли нещо против да дойдеш с мен? — попита Садо.

Преливащ от щастие, Йори замоли да бъде взет в Кокура.

Докато Садо пиеше чая си, Оцуру подготви Йори за път — кимоно, хакама, гамаши, сламена шапка — всичко беше ново. Това беше първият път, когато той въобще слагаше хакама.

Същата вечер, щом „Тацумимару“ разпери черните си криле и потегли под облаци, позлатени от залязващото слънце, Йори погледна назад към морето от лица — тези на Оцуру, на нейната майка, на Сахей, на голямата група от изпращачи. Лицето на града Сакай.

С широка усмивка на своето лице той свали шапка и я размаха към тях.

Учителят по писане

Надписът над входа на една алея в рибарския квартал в Окадзаки гласеше: „Просвещение за младите. Уроци по четене и писане“ и носеше името Мука, който, по всичко изглежда, беше един от многото обеднели, но честни ронини, които си изкарваха прехраната, споделяйки полученото като част на военното съсловие образование с децата на хора от простолюдието.

Любопитно несръчната калиграфия предизвикваше усмивки у минувачите, но Мука твърдеше, че не се срамувал от нея. Всеки път, щом станеше дума за това, той отговаряше по един и същ начин: „В сърцето си аз все още съм дете. Упражнявам се заедно с децата.“

Алеята завършваше с бамбукова горичка, отвъд която бе манежът на рода Хонда. В спокойно време той бе винаги покрит с облак прах, защото ездачите често се упражняваха от зори до мрак. Воинското родословие, с което те толкова се гордееха, бе това на известните воини Микава, от които водеше произходът си и родът на Токугава.

Мука се размърда от обедната си дрямка, отиде до кладенеца и извади вода. Тъмносивото му кимоно и сивата му качулка можеха да бъдат облекло на четирийсетгодишен мъж, но той всъщност нямаше дори и трийсет. След като си изми лицето, отиде до горичката, където с един-единствен удар на сабята си отряза парче дебел бамбук.

След като изми бамбука в кладенеца, отново влезе вътре. От едната страна висяха сенници, които пазеха от праха от манежа, но тъй като от тази посока идваше и светлината, стаята изглеждаше по-малка и по-тъмна, отколкото в действителност. В единия ъгъл лежеше дъска за писане, а над нея висеше безименният портрет на някакъв дзен-монах. Мука сложи парчето бамбук в средата на дъската и пъхна цвят от повет в кухата му среда.

„Не е лошо“, помисли си, като се отдръпна назад, за да види резултата от работата си.

Седна пред масичката, взе четчицата и започна да се упражнява, използвайки за образец ръководство с четвъртити, официални йероглифи от Чу Суи-лян и отпечатък от калиграфия на монаха Кобо Дайши. Забележимо бе напреднал през прекараната тук година и знаците, които написа сега, далеч превъзхождаха онези на табелата.

— Мога ли да ви обезпокоя? — попита една жена от съседната врата, съпругата на продавача на четчици за рисуване.

— Влезте, моля — покани я Мука.

— Разполагам само с минута. Просто се чудех… преди няколко минути чух силен шум. Изглеждаше, като че се счупи нещо. Вие чухте ли го?

Мука се засмя.

— Това бях аз — отрязах парче бамбук.

— Аз пък се разтревожих. Помислих си, че нещо може да ви си е случило. Мъжът ми каза, че самураи тършуват насам-натам да ви убият.

— И да успеят, няма да има значение. Аз не струвам и три медни монети.

— Не бива да сте толкова лекомислен. Много хора биват убити за неща, които дори не си спомнят, че са извършили. Помислете колко тъжни ще бъдат всички момичета, ако нещо ви се случи.

Тя си тръгна, без да попита както обикновено: „Защо не си вземете съпруга? Не е защото не харесвате жени, нали?“

Мука все не даваше ясен отговор на този въпрос, въпреки че сам си го бе докарал, като по невнимание разкри достатъчно, за да подскаже, че би бил изгоден улов. Съседите му знаеха, че е ронин от Мимасака, който обича да учи и че известно време е живял в Киото и напоследък — в Едо. Той твърдеше, че иска да се установи в Окадзаки и да води едно добро училище. След като неговата младост, трудолюбие и честност бяха очевидни, не бе учудващо, че доста момичета, както и някои родители с подходящи дъщери, проявяваха интерес към един брак.

Тесният кръг, сред който живееше, определено се харесваше на Мука. Продавачът на четки и съпругата му се отнасяха любезно с него, жената го учеше как да готви и понякога се занимаваше с гладенето и шиенето. В края на краищата, на него му харесваше да живее сред съседите си. Всеки познаваше всеки и всички търсеха нови начини да направят живота си интересен. Винаги нещо ставаше — ако не празненство, улични танци или пък религиозни празници, то тогава имаше погребение или болен, за когото да се грижат.

Тази вечер той мина покрай къщата на продавача на четки, който вечеряше със съпругата си. Жената цъкна с език и каза:

— Къде ли отива? Сутринта преподава на децата, следобед дреме или учи и през нощите го няма. Също като прилеп.

Мъжът й се изкикоти.

— Че какво лошо има в това? Той не е женен. Не би трябвало да му завиждаш за нощните излети.

По улиците на Окадзаки, звукът на бамбукова флейта се смесваше с бръмченето на уловени в дървени клетки насекоми, ритмичното нареждане на слепите улични певци, виковете на продавачите на пъпеши и суши. Тук нямаше нищо, което да напомня забързаната навалица в Едо. Фенерите примигваха; хора се разхождаха по летни кимона. В ленивата горещина на летния ден всичко изглеждаше спокойно и на мястото си.

При минаването на Мука момичетата прошепнаха:

— Ето го — отново тръгна.

— Хм — без да обръща внимание на никого, както обикновено.

Някои от по-младите жени се поклониха на Мука, после се обърнаха към приятелките си и почнаха да обсъждат накъде ли се бе запътил.

Той продължи право напред, подмина страничните улички, където би могъл да опита предлаганите от леките жени в Окадзаки удоволствия, считани от мнозина за една от най-привлекателните страни на главния път Хокайдо. В западния край на града се спря и протегна, за да изкара горещия въздух от ръкавите си. Пред него бяха бързите води на река Яхаги и моста Яхаго, най-дългият по Хокайдо. Отиде при слабата фигура, която го чакаше до първия стълб.

— Мусаши?

Мусаши се усмихна на облечения в свещеническа дреха Матахачи.

— Господарят върна ли се? — попита той.

— Не.

Минаха заедно по моста. На покрития с борове хълм на отсрещния бряг се намираше стар дзен-манастир. Тъй като хълмът бе известен като Хачиджо, манастира бе получил името Хачиджоджи. Двамата се изкатериха по тъмния склон пред портата.

— Как са нещата? — попита Мусаши. — Заниманията с дзен трябва да са трудни.

— Така е — отговори Матахачи и тъжно наклони синкавата си обръсната глава. — Често ми е минавала мисълта за бягство. Щом за да стана достойно човешко същество, трябва да премина през такива умствени мъки, също толкова добре бих могъл да си пъхна главата в примка и да забравя за нея.

— Не се оставяй това да те обезсърчи. Все още си едва в началото. Истинското ти обучение няма да започне, докато не се помолиш на учителя си и не го убедиш да те приеме за ученик.

— Това не е невъзможно. Понаучих се малко на самообладание. Винаги когато се почувствам потиснат, си мисля за теб. Щом ти успяваш да преодолееш твоите трудности, и аз би трябвало да съм способен да преодолея моите. Така и трябва да бъде. Няма нищо, което аз мога да направя, а ти — не.

— Спомням си помощта на Такуан. Ако не беше той, щях да бъда наказан със смърт.

— Успееш ли да издържиш в трудностите, можеш да изпиташ удоволствие, много по-голямо от болката — продължи тържествено Мусаши. — Ден след ден и час по час хората посрещат последователни вълни от болка и удоволствие. Ако се опитат да изпитват само удоволствие, спират да са истински живи. В такъв миг удоволствието се изпарява.

— Започвам да разбирам.

— Помисли си за обикновената прозявка. Прозявката на човек, който усърдно се е трудил, е различна от онази на някой мързеливец. Много хора умират, без да разберат какво удоволствие може да донесе една прозявка.

— Хм-м. Такива приказки чувам в храма.

— Надявам се скоро да дойде денят, когато ще те предам на твоя учител. Аз също искам да го помоля за напътствия. Имам нужда да знам повече за Пътя.

— Кога предполагаш, че ще се върне?

— Трудно е да се каже. Дзен-учителите понякога обикалят страната подобно на летящ облак, често — два-три пъти за една година. Сега, когато си тук, би трябвало да решиш да го чакаш пет или шест години, ако се наложи.

— Ти също ли?

— Да. Животът в тази задна уличка, сред бедни и честни хора, научава на много неща — това е част от моето обучение, не е загубено време.

След като напусна Едо, Мусаши мина през Ацуги. После, движен от съмнения за своето бъдеще, той изчезна в планините Танзава, за да се появи два месеца по-късно по-разтревожен и измъчен от всякога. Надмогването на една трудност само го извеждаше до нова. Понякога така се терзаеше, че сабята му изглеждаше като оръжие, обърнато срещу самия него.

Сред възможностите, които бе обмислил, беше да избере най-лесния път. Ако можеше да реши да живее по удобен, обикновен начин с Оцу, животът щеше да е прост. Почти всеки даймио би му плащал достатъчно, за да живее, може би от петстотин до хиляда крини. Когато обаче поставеше този възможност като въпрос пред себе си, отговорът винаги беше „не“. Лесният живот поставяше ограничения — той не можеше да се подчини.

В други мигове се чувстваше въобще изгубен и жадуваше заблуди, подобно на хищните демони в ада; за известно време умът му се проясняваше и той се изпълваше с радост от гордото си усамотение. В сърцето му се водеше постоянна битка между светлината и мрака. Нощем и денем той се мяташе между възторга и отчаянието. Замисляше се за майсторството си със сабята и се изпълваше с неудовлетворение. При мисълта колко е дълъг Пътят и колко далеч е той още от зрелостта, слабост пронизваше сърцето му. В други дни животът в планината повдигаше духа му и мислите му се насочваха към Оцу.

Щом слезе от върха, той се отби за няколко дни в Югьоджи във Фуджисава, след което продължи към Камакура. Там срещна Матахачи. Решен да не се връща към живот на леност, Матахачи бе в Камакура заради множеството дзен-храмове там, но страдаше от много по-силно чувство за неразположеност, отколкото Мусаши.

— Не е толкова късно — увери го приятелят му. — Ако се научиш на самообладание, можеш да започнеш отначало. Пагубно е да си казваш, че всичко е свършено и че от теб не става нищо.

Почувства се задължен да добави:

— Да ти кажа истината, аз самият се натъкнах на стена. Има случаи, когато се чудя имам ли някакво бъдеще. Чувствам се съвсем празен. Все едно съм затворен в черупка. Мразя се. Казвам си, че не съм добър. Обаче като се смъмря и се накарам да продължа, успявам да разбия черупката. И тогава пред мен се открива нова пътека.

— Повярвай ми, този път е истинско мъчение. Заплел съм се вътре в тази черупка и не мога да направя нищо. Дойдох от планините, защото си спомних за човек, който би могъл да ми помогне.

Ставаше дума за свещеника Гудо.

— Това е този, който ти е помогнал, когато за първи път си търсил Пътя, нали? — попита Матахачи. — Не можеш ли да ме запознаеш с него и да го помолиш да ме приеме за ученик?

В началото Мусаши се съмняваше в искреността на своя приятел, но след като чу за неприятностите му в Едо, сметна, че наистина го мисли. Двамата разпитаха за Гудо в редица дзен-манастири, но научиха малко. Мусаши знаеше, че свещеникът не е вече в Мьошинджи в Киото. Беше напуснал няколко години преди това и известно време пътувал на изток и североизток. Гудо бе познат като изключително своенравен човек, който днес може да бъде в Киото и да държи беседи по дзен пред императора, а на следващия ден да блуждае някъде из околностите. Знаеше се, че Гудо е спирал на няколко пъти в Хачиджоджи до Окадзаки и един монах предположи, че това е най-подходящото място да го изчакат.

Мусаши и Матахачи седнаха в малкия заслон, където спеше Матахачи. Мусаши често го посещаваше тук и те си говореха до късно през нощта. На Матахачи не му бе разрешено да спи в общежитието, което, подобно на останалите сгради в Хачиджоджи, беше груба, покрита със слама сграда, понеже още не беше приет официално за монах.

— Ох, тези комари! — възкликна той, махна срещу дима от благовонията и разтърка раздразнените си очи.

— Нека да излезем отвън.

Отидоха в главната зала и седнаха. Наоколо беше безлюдно и духаше студен ветрец.

— Напомня ми на Шиподжи — обади се Матахачи с едва различим глас.

— Нали? — потвърди Мусаши.

Двамата потънаха в мълчание. Винаги правеха така в подобни случаи — мислите за дома неизбежно отвеждаха до спомени за Оцу и Осуги или до събития, за които и двамата не желаеха да говорят, за да не би да застрашат сегашната си дружба.

След няколко минути обаче Матахачи каза:

— Хълмът, където е Шиподжи, беше по-висок, нали? Обаче там няма стар кедър.

Той постоя за миг втренчен в профила на Мусаши, след което нерешително додаде:

— Имам една молба, която бих искал да отправя, но…

— Какво има?

— Оцу… — започна Матахачи, но веднага млъкна. Щом накрая реши, че ще успее да го каже, продължи: — Чудя се какво ли прави Оцу точно сега и какво ще стане с нея. Често си мисля за нея тези дни, като се извинявам от сърце за всичко, което съм направил. Срамувам се да го призная, но в Едо аз я накарах да живее с мен. Обаче нищо не се случи. Тя отказа да ми позволи дори да я докосна. Мисля си, че след като на времето тръгнах за Секигахара, Оцу трябва да е изглеждала като прекършен цвят. Сега тя е разцъфтяла върху друго дърво, в друга почва.

Лицето му показваше неговата искреност и от гласа му вееше тъга.

— Такедзо — не… Мусаши, умолявам те, ожени се за Оцу. Ти си единственият човек, който може да я спаси. Така и не успявах досега да го кажа, но откакто реших да стана последовател на Гудо, аз се примирих с това, че Оцу не е моя. Дори и така обаче се тревожа за нея. Не искаш ли да се погрижиш за нея и да й донесеш щастието, за което жадува?

Беше около три часа сутринта, когато Мусаши тръгна надолу по тъмната планинска пътека. Беше скръстил ръце и навел глава; думите на Матахачи звучаха в ушите му. Умора тежеше в краката му. Чудеше се колко ли нощи на мъчения е прекарал неговият приятел, докато събере смелост да говори за това. Все пак на Мусаши му се струваше, че собствената му дилема е много по-неприятна и по-болезнена.

Матахачи, мислеше си той, се опитва да избяга от пламъците на миналото към прохладното избавление на просвещението — опитва се, като новородено, да намери в двояката и тайнствена болка на тъгата и въодушевлението живот, който си заслужаваше да живее.

Мусаши не беше способен да каже: „Не мога да направя това,“ още по-малко пък: „Не искам да се оженя за Оцу. Тя е твоя годеница. Разкай се, пречисти сърцето си и я спечели отново.“ Накрая просто не каза нищо, защото всичко, което би могъл да изрече, щеше да бъде лъжа.

Матахачи пламенно го умоляваше:

— Да стана ученик няма да ми помогне, докато не се уверя, че има някой, който да се грижи за Оцу. Ти си този, който ме накара да се упражнявам и да възпитавам самия себе си. Ако си мой приятел, спаси Оцу. Това е единствения начин да спасиш и мен.

Мусаши бе изненадан, когато Матахачи се пречупи и заплака. Той не подозираше, че приятелят му е способен на такива силни чувства. Щом стана да си върви, Матахачи се вкопчи в ръкава му и замоли за отговор.

— Нека да помисля — бе единственото, което Мусаши успя да каже.

Сега той се проклинаше, че се е проявил като страхливец и жалеше за неспособността да преодолее собствената си мудност.

Мусаши си мислеше тъжно, че тези, които не са страдали от тази болест, не могат да познават мъките й. Това не е просто въпрос на леност, която често е приятно състояние, но на това да желаеш отчаяно да извършиш нещо и да не си способен да го направиш. Умът и очите на Мусаши изглеждаха тъпи и пусти. Озовал се възможно най-далеч в определена посока, той видя себе си безпомощен както да се оттегли, така и да поеме нова пътека. Все едно да си заключен на място без никакъв изход. Неговото безсилие водеше до съмнения, нови обвинения и сълзи.

Ядосан сам на себе си, не му помогна и това, че си припомни всичките неща, които бе направил погрешно. Бездруго още не бе преболедувал това, че се раздели с Йори и Гоносуке и прекъсна връзките със своите приятели в Едо. Желанието да пробие черупката си с ритник, преди тя напълно да се е затворила, се бе провалило. Черупката беше все още тук и обгръщаше празното му „аз“ подобно на изоставената кожа на насекомо.

Вървеше в неопределена посока. Широките води на река Яхаги се появиха пред очите му и вятърът от реката охлади лицето му. Внезапно, предупреден от пронизително изсвирване, той отскочи настрани. Изстрелът премина на пет крачки от него и ехото от мускета се разнесе над водата. Преброил две вдишвания между куршума и звука, Мусаши заключи, че е стреляно от доста голямо разстояние. Скочи под моста и като прилеп увисна на един от стълбовете.

Няколко минути изминаха, преди трима мъже да дотичат от хълма Хачиджо, подобно на борови шишарки носени от вятъра. Близо до края на моста те се спряха и почнаха да се оглеждат за тялото. Убеден, че е улучил, човекът с мускета захвърли фитила си. Беше облечен в по-тъмни дрехи от останалите и с маска, от която се виждаха само очите му.

Небето бе леко просветляло и медните орнаменти по приклада слабо проблясваха.

Мусаши не можеше да си представи кой в Окадзаки би желал смъртта му. Не че липсваха възможности. В хода на своите битки бе сразил доста хора, които може би все още горяха от желание за мъст. Беше убил много други, чиито приятели или семейства сигурно биха търсили отмъщение.

Всеки, който следва Пътя на меча, бе постоянно под заплахата да бъде убит. Ако преживееше някоя опасност, по-вероятно бе, че си е създал нови врагове или се е изложил на нова заплаха. Опасността бе точилото, на което боецът със саби наостряше духа си. Враговете бяха маскирани учители.

Да свикнеш да стоиш нащрек дори и когато спиш, постоянно да се учиш от враговете си, да използваш сабята като средство, с което да помагаш на хората да живеят, да владееш действителността, да достигнеш просветление, да споделяш нечия радост от живота с други — всички тези неща бяха присъщи на Пътя на меча.

Докато Мусаши висеше в края на моста, положението го стресна със своята хладна неизбежност и колебанието му изчезна. Като дишаше много плитко и безшумно, той остави враговете да се приближат. Неуспели да открият трупа, те почнаха да претърсват пътя и оглеждат под моста.

Очите на Мусаши се разшириха. Въпреки облеклото им на разбойници, мъжете носеха самурайски саби и бяха добре обути. Единствените самураи в областта бяха онези, които служеха на рода Хонда в Окадзаки и на оварския клон на рода Токугава в Нагоя. Не бе допускал, че има врагове в кое да е от двете владения.

Един от мъжете се наведе, взе фитила, запали го и го размаха, с което доведе Мусаши до заключението, че от другата страна на моста има още хора. Той не можеше да се мръдне — не и в този миг. Ако се покаже, ще привлече нов мускетен огън. Дори и да достигне срещуположния бряг, там го чака опасност, вероятно дори по-голяма от сегашната. Но също така не може да стои още дълго време тук. Знаейки, че той не е преминал моста, самураите щяха да се придвижат към него и вероятно да открият скривалището му.

Планът го осени като проблясък на светкавица. Той не се опираше на ученията за Изкуството на войната, които съставляваха тъканта на обучената воинска интуиция. Да измисляш нов начин за нападение беше бавен процес, често завършващ с поражение в случаи, където скоростта е от значение. Инстинктът на воина не бива да се бърка с инстинкта на животното. Подобно на вътрешната реакция, той се раждаше от съчетание на дисциплина и мъдрост. Това бе съвършеното разбиране, далеч от всякакви разсъждения. Способността за част от секундата да направиш правилния ход, без да минаваш през действителния процес на мисленето.

— Няма смисъл да се криете — извика Мусаши. — Ако търсите мен, аз съм тук.

Вятърът бе станал доста силен и той не бе сигурен дали гласът му се е чул.

Втори изстрел даде отговор на въпроса му. Мусаши, разбира се, вече не бе на старото си място. Докато куршумът все още летеше във въздуха, той беше скочил девет стъпки към края на моста.

Вряза се помежду им. Мъжете леко се раздалечиха, като го обградиха от три страни, но им липсваше каквато и да е съгласуваност. Мусаши удари надолу с дългата си сабя към човека в средата, като едновременно с това разряза водоравно с късия си меч мъжа отляво. Третият побягна по моста, като се препъваше и отскачаше от перилата.

Мусаши го последва ходом, като вървеше от едната страна и от време на време се спираше за да се ослуша. Когато нищо друго не последва, той се прибра в дома и си легна.

На следващата сутрин двама самураи се появиха пред къщата му. Виждайки преддверието препълнено с детски сандали, те се дръпнаха по-настрани.

— Вие ли сте сенсей Мука? — попита единият. — Ние сме от дома Хонда.

Мусаши вдигна поглед от това, което пишеше и каза:

— Да, аз съм Мука.

— Миямото Мусаши ли е истинското ви име? Ако е така, не се опитвайте да го скриете.

— Аз съм Мусаши.

— Вярвам, че познавате Ватари Шима.

— Не мисля, че го познавам.

— Той твърди, че е бил на едно-две стихотворни събирания, където сте присъствали и вие.

— Сега, като споменахте, си го спомних. Срещнали сме се в дома на един общ приятел.

— Той се питаше дали не бихте дошли да прекарате една вечер с него.

— Ако търси някого, с когото да съчинява хайку, попаднал е на неподходящ човек. Въпреки че действително бях поканен на няколко подобни събирания, аз съм обикновен човек, с малко опит в подобни неща.

— Аз мисля, че това, което има предвид, е обсъждането на бойни изкуства с вас.

Учениците на Мусаши гледаха разтревожено към двамата самураи. За няколко минути Мусаши на свой ред гледа към децата, след което каза:

— В такъв случай аз бих се радвал да приема. Кога?

— Можете ли да дойдете тази вечер?

— Чудесно.

— Той ще прати паланкин за вас.

— Това е много любезно от негова страна. Ще го чакам.

След като мъжете си тръгнаха, той се обърна към учениците си:

— Хайде, сега — каза той. — Не бива да оставяте да ви се отвлича вниманието. Почвайте отново работа. Погледнете мен. Аз също се упражнявам. Трябва да се научите да се съсредоточавате толкова пълно, че дори да не чувате говора на хората или песента на жетварите. Ако като малки сте мързеливи, ще станете като мен и ще трябва да се упражнявате и след като сте пораснали.

Той се засмя и огледа изцапаните с мастило ръце и лица.

По здрач бе надянал хакама и готов за тръгване. Точно когато отново уверяваше жената на продавача на четки, която бе готова да се разплаче, че ще е в безопасност, паланкинът пристигна — не от обикновените, подобен на кошница, които се срещаха из града, а лакиран кедров стол, придружен от двама самураи и трима слуги.

Съседите, смаяни от гледката, се струпаха с шепот наоколо. Децата извикаха приятелите си и въодушевено задърдориха.

— Само големи хора се возят в паланкин като този.

— Нашият учител трябва да е важна личност.

— Къде ли отива?

— Дали въобще ще се върне?

Самураите затвориха вратичката на паланкина, разчистиха тълпата и потеглиха.

Тъй като не знаеше какво да очаква, Мусаши предположи, че има връзка между поканата и случката при моста Яхаги. Вероятно Шима го вика за обяснения за двамата убити самураи от неговото имение. Тогава може би Шима стои зад шпионирането и изненадващото нападение и сега е готов открито да се изправи срещу Мусаши. Без да вярва, че от днешната среща ще излезе нещо добро, Мусаши се примири, че ще се изправи пред трудно положение. Догадките няма да го отведат доникъде. Изкуството на Войната изискваше да открие къде стои и да действа в съответствие с това.

Паланкинът се разклати леко, подобно на кораб в морето. Чул шума на вятъра между боровете, Мусаши помисли, че са в гората близо до северната стена на крепостта. Не изглеждаше като човек, който се приготвя за непредсказуема яростна атака. С наполовина притворени очи, той като че ли дремеше.

След като портата на крепостта със стържене се отвори, ходът на носачите се забави, а гласовете на самураите станаха по-почтителни. Щом Мусаши слезе, слугите мълчаливо, но любезно го насочиха към един открит павилион. Тъй като сенниците и от четирите страни бяха вдигнати, ветрецът проникваше на приятни повеи. Лампите примигваха и после буйно припламваха. Въобще не можеше да се познае, че това е знойна лятна нощ.

— Аз съм Ватари Шима — представи се домакинът му. Беше типичен самурай от Микава — як, мъжествен и без да го показва — винаги нащрек.

— Аз съм Миямото Мусаши.

Отговорът бе също толкова прост и придружен от поклон.

Шима върна поклона и каза:

— Разположете се удобно — После без предисловия продължи към същината. — Съобщиха ми, че миналата вечер сте убили двама от нашите самураи. Истина ли е?

— Да, така е.

Мусаши се взираше в очите на Шима.

— Дължа ви извинение — продължи сериозно Шима. — Чух за произшествието днес, когато докладваха за смъртта им. Имаше разследване, разбира се. Въпреки, че отдавна знам името ви, досега не подозирах, че живеете в Окадзаки. Колкото до нападението, казаха ми, че сте били обстрелван от група мъже, един от които е възпитаник на Мияке Гумбей, познавач на школата Тогун.

Мусаши, не доловил никакво преструване, повярва на думите на Шима и историята постепенно се изясни. Ученикът на Гумбей бил един от неколцината самураи на Хонда, учили в училището Йошиока. Буйните глави сред тях се събрали и решили да убият човека, сложил край на славата на техния учител.

Мусаши знаеше, че името Йошиока Кемпо все още се тачи из цялата страна. В западна Япония особено, щеше да е трудно да намериш владение без самурай, учил при него. Мусаши каза на Шима, че разбира омразата към него, но я смята повече за лична злоба, отколкото за оправдана причина за отмъщение по правилата на Изкуството на войната.

Шима охотно се съгласи.

— Извиках оцелелите и ги порицах. Надявам се, че ще ни простите и ще забравите станалото. Гумбей също бе много разочарован. Ако не възразявате, бих желал да ви го представя. Той иска да поднесе извиненията си.

— Това не е необходимо. Станалото е нещо обикновено, което може да се случи на всеки, отдаден на бойните изкуства.

— Даже и така…

— Добре, нека да минем без извиненията. Ако той желае да говорим за Пътя, ще се радвам да го видя. Името му ми е познато.

Пратиха човек да повика Гумбей, и когато представянето приключи, разговорът се насочи към саби и майсторството да се борави с тях.

— Бих искал да чуя нещо за стила Тогун — помоли Мусаши. — Вие ли сте го създали?

— Не — отвърна Гумбей. — Възприех го от моя учител — Кавазаки Кагиносуке от областта Ечидзен. Според ръководството, което ми даде, той го е развил, докато живеел като отшелник на връх Хакуун в Кодзуке. Изглежда, че е научил много от уменията от един тендайски монах на име Тогумбо… Но разкажете ни за себе си. Много пъти съм чувал да споменават вашето име. Имах впечатлението, че сте по-възрастен. И след като сте тук, дали не бихте ме удостоили с един урок.

Тонът беше приятелски. Въпреки това ставаше дума за покана за битка.

— Някой друг път — отговори нехайно Мусаши. — Трябва да си вървя вече. Аз всъщност не знам пътя до дома.

— Щом тръгнете — каза Шима, — ще изпратя някой с вас.

— Когато чух, че двама мъже били посечени — продължи Гумбей, — отидох да ги огледам. Открих, че по раните не мога да възстановя положението на телата, така че разпитах мъжа, който е избягал. Впечатлението му било, че сте използвали две саби едновременно. Това възможно ли е?

Мусаши с усмивка им каза, че никога не е правил това съзнателно. Смята действията си за битка с едно тяло и една сабя.

— Не бива да сте толкова скромен — възрази Гумбей. — Разкажете ни за това. Как се упражнявате? Каква трябва да е тежестта, за да използвате свободно две саби?

Виждайки, че няма да успее да си тръгне, преди да им е дал някакво обяснение, Мусаши огледа стаята. Очите му се спряха на окачени над нишата мускети и той помоли да ги използва. Шима прие и Мусаши отиде в средата на стаята, като държеше оръжията за цевите, по едно във всяка ръка.

Мусаши вдигна едното си коляно и каза:

— Две саби са също като една. Една сабя е като две. Ръцете на всички ни са разделени, но и двете принадлежат на едно и също тяло. Първичната същност на всички неща е не двойнствена, а единна. Всички школи и направления в това отношение си приличат. Ще ви покажа.

Думите излязоха спонтанно. Когато замряха, той вдигна ръка.

— С ваше позволение.

След което завъртя мускетите. Те почнаха да се движат в кръг и образуваха малки вихрушки. Останалите мъже пребледняха.

Мусаши спря и сви лактите си до тялото. Отиде до нишата и върна мускетите на местата им. После с лек смях каза:

— Вероятно това ще ви помогне да разберете.

Без да предложи някакво по-нататъшно обяснение, той се поклони на своя домакин и излезе. Замаяният Шима като че въобще забрави за човека, който трябваше да го изпрати.

Вече извън портата, Мусаши се обърна за последен поглед, облекчен, че вече не е в ръцете на Ватари Шима. Все още не знаеше истинските намерения на този човек, но едно бе ясно — най-разумно е още същата вечер да напусне Окадзаки.

Помисли си за своето обещание към Матахачи да изчака завръщането на Гудо. Светлините на Окадзаки се показаха и един глас от крайпътното светилище го повика:

— Мусаши, аз съм, Матахачи. Тревожехме се за теб, така че дойдохме да те изчакаме.

— Тревожили сте се?

— Отидохме до вас. Съседката каза, че напоследък някакви хора те шпионирали.

— Вие?

— Учителят се върна днес.

Гудо се бе разположил на терасата на параклиса. Той бе човек с необикновена външност, кожата му черна като на гигантски жетвар, дълбоко хлътналите му очи блестяха под високите вежди. Изглеждаше някъде между четиридесетте и петдесетте, но при човек като него възрастта не можеше да се познае. Сух и слаб, имаше кънтящ глас.

Мусаши се доближи, коленичи и долепи чело до земята. Гудо го наблюдаваше мълчаливо минута-две.

— Доста време мина — каза той.

Мусаши повдигна глава и каза тихо:

— Много дълго време.

Гудо или Такуан — Мусаши отдавна бе убеден, че само един или двама мъже бяха в състояние да го изведат от сегашната му безизходица. Тук, най-сетне, след цяла година чакане, беше Гудо. Той се взря в лицето на свещеника, както би гледал луна в тъмна нощ.

Внезапно извика:

— Сенсей!

— Какво има?

Гудо нямаше нужда да пита; той знаеше какво иска Мусаши и го приемаше, както майката предугажда нуждите на детето си.

Мусаши, отново в дълбок поклон, каза:

— Минаха повече от десет години, откакто учих при вас.

— Толкова много?

— Да. Но дори и след всичките тези години се съмнявам, че съм напреднал осезаемо по Пътя.

— Все още говориш като дете, а? Не може да си стигнал много далеч.

— Пълен съм със съжаления.

— Така ли?

— С обучение и самообладание постигнах толкова малко.

— Ти все говориш така. Докато продължаваш, всичко ще е безплодно.

— Какво би станало, ако се предам?

— Отново ще попаднеш в плен. Ще бъдеш изхвърлен човек, по-лош отпреди, когато бе само невеж глупак.

— Ако изоставя Пътя, пропадам в бездната. Все пак, когато се опитвам да покоря върховете, откривам, че не съм способен на това. Вятърът ме брули по средата на склона им и аз не съм нито майсторът на сабята, нито пък човека, който искам да бъда.

— Това явно е в основата на всичко.

— Не може да разберете колко отчаян съм. Какво да направя? Кажете ми! Как мога да се освободя от бездействието и объркването?

— Защо питаш мен? Можеш да разчиташ само на себе си.

— Нека отново да седна в нозете ви и да приемам вашите напътствия. Аз и Матахачи. Или ме ударете с тоягата си да ме събудите от тъмната пустота. Умолявам ви, сенсей, помогнете ми.

Мусаши не беше повдигнал глава. Не плачеше, но гласът му бе задавен.

Без ни най-малко да е трогнат, Гудо каза:

— Ела, Матахачи — и двамата заедно се отдалечиха от параклиса.

Мусаши изтича след свещеника, сграбчи го за ръкава и започна да го умолява.

Гудо поклати мълчаливо глава и щом Мусаши настоя, каза:

— Нищо подобно! — После сърдито добави: — Какво имам аз да ти кажа? Какво повече мога да ти дам? Единствено удар по главата.

Той размаха юмрук във въздуха, но не удари.

Мусаши пусна ръкава му и беше на път да каже нещо друго, но свещеникът бързо се отдалечи, без да поглежда назад.

Застанал до Мусаши, Матахачи се обади:

— Когато го видях до храма и му разказах за мислите ни и защо искаме да станем негови ученици, той едва ме слушаше. Щом свърших, възкликна: „О?“ и ми каза, че мога да го последвам и да му прислужвам. Може би ако просто вървиш след нас, винаги, когато изглежда в добро настроение, можеш да го питаш, каквото искаш.

Гудо се обърна и повика Матахачи.

— Идвам — каза Матахачи. — Направи, каквото ти казах — посъветва той Мусаши и се втурна да настигне свещеника.

Чувствайки, че ще е непоправимо, ако отново изгуби Гудо от погледа си, Мусаши реши да последва предложението на Матахачи. В общото течение на времето човешкият живот от шестдесет или седемдесет години е само кратък проблясък. След като в този къс миг е имал щастието да срещне човек като Гудо, глупаво ще е да остави тази възможност да се изплъзне.

„Това е неповторима възможност“, помисли си. Топли сълзи се събраха в ъгълчетата на очите му. Трябва да последва Гудо, ако се наложи — и до края на света, да върви след него, докато чуе думите, от които имаше нужда.

Гудо се отдалечи от хълма Хачиджо, чийто храм явно повече не го занимаваше. Сърцето му вече се носеше с течащата вода и облаците. Щом стигна Токайдо, той се обърна на запад — към Киото.

Кръгът

Дзен-учителят устройваше пътешествията си по своенравен начин. Един ден заваля и той изобщо не излезе навън. Вместо това се затвори в хана и Матахачи трябваше през целия ден да го лекува с мокса. Когато минаваха през област Мино, остана в Дайзенджи цяла седмица, а след това прекара няколко дни в дзен-храма Хиконе. Така че в Киото пристигнаха бавно и след много престои.

Мусаши нощуваше където му попадне. Когато Гудо спираше в някоя странноприемница, той или лягаше отвън на двора, или си избираше друг хан наблизо. Ако монахът и Матахачи се отбиваха в храм, Мусаши се приютяваше под входната врата. В сравнение с копнежа му да чуе поне една думичка от Гудо, всички лишения му изглеждаха нищожни.

Една нощ, докато лежеше пред един храм край езерото Бива, той изведнъж осъзна, че есента е вече на път. Огледа се и установи, че прилича на най-обикновен просяк. Косата му, както можеше да се очаква, бе чорлава и сплъстена — беше се зарекъл да не се реши, докато монахът не се умилостиви. От седмици не се беше къпал, нито бръснал. Дрехите му за кратко време се бяха превърнали в дрипи. Усещаше ги твърди като впита в кожата му дървесна кора.

Звездите изглеждаха така, сякаш се готвят да паднат от небето. Мусаши погледна тръстиковата рогозка и си помисли: „Какъв съм безумец!“. Сякаш изведнъж го обзе някаква лудост. Затресе се в горчив смях. Би могъл да се добере до целта си с хитрост и без много шум. Но какво всъщност иска от този дзен-учител. Нима не може да се оправя в живота, без непрекъснато да се самоизмъчва. Дожаля му дори за въшките, приютили се в тялото му.

Гудо недвусмислено му бе заявил, че не притежава „съвсем нищо“, което да му предложи. Беше безсмислено да иска от него нещо, което той няма. Грешно беше да го мрази, макар че Учителят му обръщаше по-малко внимание, отколкото на всяко скитащо куче, срещнато край пътя.

Мусаши погледна нагоре през кичурите коса, които закриваха очите му. Нямаше съмнение — грееше есенна луна. Но тези комари! Кожата му, отдавна набраздена от червени ивици, вече беше безчувствена към техните набези.

Беше готов да признае пред себе си, че става нещо, което не разбира. Нещо, което си представяше като цялост. Само ако можеше да проумее какво е, сабята му начаса щеше да изхвърчи от ножницата си. Всичко останало щеше веднага да си дойде на мястото. Но винаги, когато му се струваше, че най-после е уловил това странно нещо, то му се изплъзваше.

Ако беше дошъл момента да се откаже да търси Пътя, би предпочел да умре, тъй като не виждаше друга причина да живее. Изтегна се под навеса на входа.

Тъй като сънят не идваше, отново се запита какво ли е онова нещо? Някаква техника за бой със саби? Не, не само това. Предписание как да живеем живота си? Не, повече от това. Разрешение на проблема му с Оцу? Не, никой мъж не можеше да се чувства толкова нещастен от любовта на една жена. Трябваше да намери някакъв цялостен отговор. Макар че, независимо от силата, с която този проблем привличаше мислите му, той може би не беше по-голям от оризово зърно. Загърнат в рогозката си, приличаше на гъсеница.

Запита се дали Матахачи спи добре. Направи сравнение между себе си и своя приятел, и му завидя. Матахачи не позволяваше на проблемите си да го осакатяват. Докато Мусаши като че ли винаги търсеше нов проблем, с който да се самоизтезава. Погледът му се спря върху табелка, висяща на рамката на вратата. Той стана и отиде да я разгледа по-отблизо. На лунната светлина зачете:

Моля те, опитай да откриеш първоизточника.

Пай-чан беше развълнуван от достойнствата на Пай-юн;

Ху-чиу въздъхна над учението, останало от Пай-юн.

Подобно на великите си предшественици, не бива само да оронваме листата,

нито пък да се опираме единствено на клоните.

Вероятно беше цитат от „Завета“ на Дайто Кокуши, основателят на Дайтокуджи.

Мусаши препрочете последните два реда. Листа и клони… Колко много хора са се отклонили от пътя си заради незначителни неща! Не е ли той самият един пример? Макар от тази мисъл, като че му стана по-леко, съмненията не го напуснаха. Защо сабята не му се подчинява? Защо погледът му се отклонява от целта? Какво му пречи да намери покой?

Всичко изглеждаше толкова ненужно. Знаеше, че когато някой е следвал Пътя до предела на възможностите си, в един момент го обзема нерешителност и той става раздразнителен. Листа и клони. Как да се измъкне от този кръг? Как да стигне центъра му, за да го разкъса?

Смея се на десетгодишното си скитане —

опърпани дрехи, скъсана шапка, обикаляне от храм на храм.

Всъщност Законът на Буда е прост:

яж си ориза, пий си чая, носи си дрехите.

Докато се присмиваше сам на себе си, Мусаши си припомни този стих на Гудо. Когато е писал това, Учителят е бил на неговата възраст.

При първото появяване на Мусаши в Мьошинджи, Гудо почти го изрита през вратата.

— Що за странни мисли те доведоха в къщата ми? — провикна се той.

Но Мусаши беше упорит и по-късно, когато успя да проникне вътре, Гудо го нагости с това иронично стихче. И му се присмя, изричайки същите думи, които бе изрекъл седмица по-рано:

— Ти все говориш… Безполезно е.

Напълно обезсърчен, Мусаши се отказа от мисълта за сън и заобиколи портата точно навреме, за да види как от храма излизат двама души.

Гудо и Матахачи крачеха необичайно бързо. Може би спешно ги бяха извикали в Мьошинджи, главният храм на ордена на Гудо. Във всеки случай Учителят мина като вихър през тълпата събрали се да го изпратят монаси и пое направо към моста Кара в Сета.

Мусаши тръгна след тях. Минаха през спящия Сакамото. Магазините и бакалниците бяха със спуснати кепенци. Дори вечно кипящите от живот ханове бяха здраво залостени. Единствено призрачната луна надничаше отгоре. Излязоха от града и се заизкачваха към връх Хиеи. Встрани от тях останаха забулените в мъгла Миидера и Секиджи. По пътя си не срещнаха почти никой. Когато наближиха прохода, Гудо се спря и каза нещо на Матахачи. В краката им лежеше Киото. От другата им страна се стелеха спокойните води на езерото Бива. С изключение единствено на луната, всичко наоколо блестеше като слюда — море от мека, сребриста мъгла. Току-що навлязъл в прохода, Мусаши с изненада установи, че е само на няколко крачки от Учителя. За пръв път от седмици погледите им се срещнаха. Гудо мълчеше.

Мусаши мълчеше. „Сега… Трябва да се случи сега“, помисли си той. Стигнеше ли монахът веднъж в Мьошинджи, Мусаши може би щеше да чака със седмици, преди да го види отново.

— Моля ви, Учителю — каза той.

Изпъчи се и изви глава встрани. Гласът му беше като на изплашено дете, опитващо се да каже на майка си нещо, което всъщност не желае. Смутено пристъпи напред. Монахът не благоволи да го попита какво иска.

Лицето му приличаше на лице на лакирана статуя. Единствено очите му искряха гневно срещу Мусаши.

— Моля ви, Учителю! — Мусаши, забравил всичко друго, освен страстният импулс, който го тласкаше напред, падна на колене и наведе глава.

— Една мъдра дума. Само една…

Стори му се, че минаха часове. Когато не можеше повече да чака в мълчание, започна отново да се моли.

— Това вече съм го чувал — прекъсна го Гудо. — Матахачи ми говори за теб всяка нощ. Знам всичко, каквото има да се знае, дори и за онази жена.

Думите му приличаха на тресчици лед. Под тежестта им Мусаши, дори и да искаше, не можеше да вдигне глава.

— Матахачи! Тояга!

Мусаши затвори очи и се подготви да понесе удара. Но вместо това, Гудо начерта около него кръг. Без повече приказки, той хвърли пръчката и каза:

— Тръгваме, Матахачи!

Двамата бързо се отдалечиха.

Мусаши побесня. След седмици на жестоки унижения, през които беше положил всички усилия да получи урок от Гудо, сегашния отказ му се видя много повече от обикновена липса на съчувствие. Отношението на Учителя беше безсърдечно и грубо. Той си играеше с един човешки живот.

— И това ми било свято лице!

Здраво стиснал устни в ядна гримаса, Мусаши със злоба изгледа отдалечаващата се двойка.

„Съвсем нищо.“ Размишлявайки върху думите на Гудо, той реши, че те са измамни. Те създават погрешната представа, че Учителят има какво да предложи на учениците си, а всъщност в празната му глава наистина няма „съвсем нищо“.

„Почакай и ще видиш, помисли си Мусаши, нямам нужда от теб!“ Не трябваше да разчита на никого. В крайна сметка разбра, че наистина може да се опре единствено на самия себе си. Той е човек, също като Гудо и всички учители преди него. Изправи се, наполовина изтласкан от собствената си ярост. Няколко минути стоя, загледан в луната. Но когато гневът му попремина, погледът му отново се спря върху кръга. Все още не беше излязъл от него. Завъртя се около оста си. Едновременно с това си припомни тоягата, която не го беше ударила. „Кръг? Какво ли означава?“

Остави мислите си да се реят необезпокоявани. Идеален кръг. Без начало, без край, без отклонения. Ако се уголеми до безкрайност, би се превърнал в самата вселена. Ако се смали, ще се изравни с безкрайно малката точица, в която обитава душата му. Душата му е кръгла. Вселената е кръгла. Не две. Едно. Едно цяло — той и вселената.

Той рязко извади сабята си и я насочи косо към земята. Сянката му заприлича на йероглифа за „О“. Кръгът на вселената остана непроменен. По същия начин не се промени и той. Промени се единствено сянката.

„Единствено сянката“, помисли си. „Но сянката не е истинската ми същност.“ Стената, в която блъскаше главата си, се оказа просто сянка на обърканото му съзнание.

Изправи глава, и от устните му се изтръгна пронизителен вик.

С лявата ръка измъкна късата си сабя. Сянката отново се промени. Но образът на вселената не помръдна. Двете саби бяха всъщност една. Те също бяха част от кръга. Мусаши въздъхна дълбоко. Най-после разбра. Отново погледна нагоре към луната и видя, че нейният огромен кръг е едно със сабята или с душата на всеки земен човек.

— Сенсей! — извика той, впускайки се след Гудо.

Вече не искаше нищо от него, но му дължеше извинение, задето го беше мразил толкова яростно.

Той направи няколко крачки и се спря. „Всичко е само листа и клони“, помисли си.

Шикамско синьо

— Тук ли е Оцу?

— Да, тук съм.

Над плета се подаде едно лице.

— Вие сте търговецът на коноп Мамбей, нали? — попита тя.

— Точно така. Съжалявам, че прекъсвам работата ви, но нося новини, които сигурно ви интересуват.

— Заповядайте, влезте — тя посочи дървената врата в оградата.

От дрехите, провесени по клони и колове в двора ставаше ясно, че къщата е на някой от майсторите, които боядисваха дрехи и платове в неизбеляващия цвят, наречен „шикамско синьо“ и известен из цялата страна.

Боядисването включваше неколкократно потапяне на тъканта в индигова боя и тепането й с бухалка в огромен хаван след всяко потапяне. Нишката се напояваше толкова добре, че дрехата се късаше много преди да избелее.

Оцу все още не умееше да си служи добре с дървения чук. Но работеше упорито и пръстите й бяха целите в синьо. В Едо, когато научи, че Мусаши си е тръгнал, тя се отби в домовете на Ходжо и Ягю, след което незабавно продължи своето търсене. Миналото лято в Сакай се качи на един от корабите на Кобаяши Тародзаемон и пристигна в Шикама — рибарско селище край триделното устие на река Шикама, където реката се влива във Вътрешното море.

Тя си спомни, че дойката й беше омъжена за бояджия от Шикама. Намери я и заживя при нея. Тъй като семейството беше бедно, се почувства задължена да помага при боядисването. Вършеше това, което беше задължение на младите, неомъжени жени. Докато работеха, те имаха навика да пеят. Селяните твърдяха, че по гласа на девойката можело да се познае дали е влюбена в някой от младите рибари.

След като изми ръце и изтри потта от челото си, Оцу покани Мамбей да отдъхне на терасата. Той махна с ръка в отказ:

— Вие сте от село Миямото, нали?

— Да.

— Ходих там по работа, да купя коноп. И оня ден чух една клюка…

— Да?

— За вас.

— За мен ли?

— А също и за някакъв човек, на име Мусаши.

— Мусаши? — в гърлото й заседна буца и тя се изчерви.

Мамбей се усмихна. Макар да бе есен, слънцето все още напичаше силно. Той нави една кърпа, постави я върху главата си и приклекна.

— Познавате ли жена на име Огин? — попита.

— Имате пред вид сестрата на Мусаши ли?

Мамбей енергично кимна:

— Срещнах я случайно в село Микадзуки в Сайо. Без да ща, споменах името ви. Тя беше много изненадана, че ви познавам.

— Вие казахте ли й къде съм?

— Да. Прецених, че няма причина да крия.

— Къде живее тя сега?

— При един самурай на име Хирата. Мисля, че й е роднина. Каза, че страшно иска да ви види. Няколко пъти повтори колко много й липсвате и че има да ви разказва куп работи. Също и тайни, каза. Дори ми се стори, че едва се сдържа да не заплаче.

Очите на Оцу заблестяха.

— Там, насред пътя, нямаше как да ви напише писмо, така че ме помоли да ви поканя от нейно име да я посетите в Микадзуки. Добави, че страшно би искала тя самата да дойде да ви види, но в момента й било невъзможно.

Мамбей замълча за миг, после продължи:

— Не навлезе в подробности, но спомена, че знаела нещо за Мусаши.

Накрая търговецът добави, че на следващия ден тръгвал за Микадзуки и й предложи да пътуват заедно. Макар да взе решение веднага, Оцу почувства, че трябва да предупреди жената на бояджията.

— Довечера ще ви дам отговор — каза тя.

— Чудесно. В случай, че решите да дойдете, ще трябва да тръгнем рано.

На фона на шумящото зад гърба им море, гласът му кънтеше особено. Дори тихият отговор на Оцу прозвуча някак пронизително.

Когато Мамбей си тръгна, един млад самурай, който до този момент седеше на брега, играейки си с пясъка, се изправи и го проследи с изпитателен поглед. Сякаш се опитваше да разбере собственото си отношение към отдалечаващия се мъж. Беше добре облечен. На главата си носеше сламена шапка с форма на листо от гинко. На вид бе около осемнайсет-деветнайсет годишен.

Когато търговецът се изгуби от погледа му, младежът се обърна към къщата на бояджията и дълго гледа натам.

Като се опитваше да преодолее вълнението си от току-що получените новини, Оцу взе бухалката и продължи работата си. Из въздуха се чуваха ударите на другите бухалки, придружени с песни. Докато работеше, тя не издаде нито звук. Но сърцето й пееше любовна песен за Мусаши. Изведнъж устните й тихичко зашепнаха запазено от древността стихотворение:

Откакто те срещнах за пръв път,

изпитвам любов по-дълбока

от тази на другите хора,

макар тя да не е тъй трайна

като цвета на плат от Шикама.

Беше сигурна, че когато се види с Огин, ще разбере къде е Мусаши.

Та нали Огин също е жена! Няма да й бъде трудно да сподели чувствата си с нея. Ударите на бухалката ставаха все по-редки. Отдавна Оцу не бе изпитвала подобно щастие. Разбираше настроението на поета. Морето често й се струваше тъжно и някак чуждо. Днес то беше ослепително. Вълните, макар и външно спокойни, отвътре сякаш преливаха от надежда.

Тя метна едно готово парче плат върху висок прът за сушене. Сърцето й все още пееше, когато се измъкна навън през отворената врата. С крайчеца на окото си мерна младия самурай, който се шляеше спокойно край водата. Нямаше представа кой е, но нещо в него привлече вниманието й. Когато се обърна, видя само една птица, носена от соления бриз.

Мястото, където отиваха, не беше много далеч. Дори жена би извървяла пътя без особени затруднения и с една-две почивки. Беше почти обяд.

— Съжалявам, че ви затруднявам — каза Оцу.

— Нищо подобно. Вие явно сте свикнала да ходите пеш — отвърна Мамбей.

— Да, пътувала съм доста.

— Чух, че сте била в Едо. Доста път е за сама жена.

— Жената на бояджията ли ви каза?

— Да. Чух всичко. И хората в Миямото говорят.

— О, разбира се — каза Оцу и леко се намръщи. — Толкова ми е неудобно.

— А не бива. При положение, че обичате толкова силно, нима някой може да каже за съжаление ли сте или за завиждане. Само дето ми се струва, че този Мусаши е малко студен.

— О, не е вярно. Изобщо не е такъв.

— Не ви ли отблъсква държанието му?

— Аз съм виновна за всичко. Знам, че единствените неща, които го интересуват в тоя живот, са упражненията и самовъзпитанието. А аз не мога да се примиря.

— Не виждам нищо неестествено в това.

— Но ми се струва, че му причиних доста неприятности.

— Хм. Ще ми се моята да те чуе. Ето такива трябва да бъдат жените.

— Огин омъжена ли е? — попита Оцу.

— Огин ли? О, не съм съвсем сигурен — отвърна Мамбей и бързо промени темата. — Ей там има една чайна, хайде да си починем малко.

Те влязоха вътре и си поръчаха чай, за да преглътнат с него сухия обяд, който носеха. Докато привършваха, неколцина пътуващи коняри и носачи се провикнаха свойски към Мамбей:

— Хей, няма ли да заложиш на играта в Ханда днес? Всички се оплакват — онзи ден си ги обрал до шушка.

Малко смутен, той, преструвайки се, че не разбира за какво говорят, им отвърна:

— Днес не ми трябват конете ви — После припряно додаде към Оцу: — Ще тръгваме ли?

Докато излизаха бързешката от магазина, един от конярите каза:

— Нищо чудно, че иска да се отърве от нас. Вижте момичето!

— Ще те издам на старата, Мамбей.

Забързаха напред, а зад гърба им долитаха доста подобни забележки. Магазинът на Асая Мамбей със сигурност не беше сред най-преуспяващите предприятия в Шикама. Той купуваше коноп от близките села и го продаваше на дребно на жените и дъщерите на рибарите, които правеха от него платна, мрежи и други необходими неща. Но все пак беше собственик. Затова свободните му приятелски отношения с обикновените носачи се сториха на Оцу странни. Сякаш за да разсее неизречените й съмнения, той каза:

— Как да се държи човек с тая сган? Това, че им правя услуга, като от време на време ги моля да ми превозват товар през планината, не е причина да ми се правят на приятели!

Прекараха нощта в Тацуно, а когато на другата сутрин поеха отново, Мамбей бе по-мил и внимателен от всякога. Щом наближиха Микадзуки, в подножието на планината започна да се мръква.

— Мамбей — с тревога попита Оцу, — това там не е ли Микадзуки? Ако прехвърлим планината, ще сме в Миямото.

Беше чула, че Осуги се е върнала в Миямото. Мамбей се спря:

— Ами да, пада се точно от другата страна. За дома ли ви стана мъчно?

Оцу вдигна очи към тъмното, нагънато било и видя вечерното небе. Мястото изглеждаше диво, сякаш хората, които би трябвало да са тук, си бяха отишли.

— Още малко остана — каза Мамбей, като избърза напред. — Изморихте ли се?

— О, не. А вие?

— Не. Свикнал съм с този път. Пътувам оттук непрекъснато.

— Къде точно е къщата на Огин?

— Ей там, от другата страна — посочи той пред себе си. — Тя със сигурност вече ни чака.

Ускориха ход. Когато пътят започна да става по-стръмен, видяха няколко разпилени насам-натам къщи. Това беше място за почивка на главния път Тацуно. Едва ли бе достатъчно голямо, за да бъде определено като град, но имаше евтина закусвалня, пред която се мотаеха коняри, както и няколко, също евтини, хана, наредени от двете страни на пътя.

Щом отминаха, Мамбей обяви:

— Предстои ни малко изкачване.

Той се отклони от пътя и се закатери по стръмните каменни стълби, които водеха към местното светилище.

Подобно на малка птичка, която започва да пее, щом настъпи рязка промяна в температурите, Оцу усети нещо нередно.

— Сигурен ли сте, че сме на прав път? Тук не виждам никакви къщи.

— Не се тревожете. Мястото е усамотено, но вие просто седнете и си починете край вратата на храма. А аз ще отида да доведа Огин.

— Но защо?

— Нима забравихте? Сигурен съм, че ви споменах. Огин каза, че може би ще има гости и няма да е удобно да се изтърсим ей така. Къщата й е от другата страна на тази горичка. Веднага се връщам.

Той забърза по тясна пътека между тъмнеещите кедри.

Вечерното небе съвсем потъмня и неспокойствието на Оцу нарасна още повече. Няколко мъртви листа, отронени от вятъра, се приютиха в скута й. Тя бавно вдигна едно и го завъртя в ръката си. Нещо в нея — безразсъдство или чистота — я превръщаше в съвършен образ на непорочността. Иззад храма изведнъж долетяха гласове. Момичето скочи на крака.

— Не мърдай, Оцу! — изкомандва груб, дрезгав глас. Тя извика и запуши ушите си с ръце.

Няколко тъмни фигури обградиха треперещото момиче. При все, че беше със затворени очи, тя ясно разпозна едната — по-ужасяваща и сякаш по-едра от останалите.

Беше белокосата вещица, често навестяваща кошмарите й.

— Благодаря ти, Мамбей — каза Осуги. — А сега, запушете й устата преди да е започнала да пищи, и право в Шимоношо. Побързайте!

Изговаряше думите страховито и властно, сякаш беше Царя на Пъкъла, дошъл да изпрати още един грешник в казана.

Неколцината мъже, очевидно местни негодници, може би по някакъв начин бяха свързани с рода на Осуги. Те шумно изразиха одобрението си и се нахвърлиха върху Оцу като глутница вълци върху плячката си. Овързаха я така, че само краката й останаха свободни.

— Карайте напряко!

— Движение!

Осуги остана назад да се разплати с Мамбей. Докато изваждаше парите от обито си, каза:

— Добра работа свърши. Страхувах се, че няма да успееш. — После добави: — И никому нито дума!

Мамбей с доволен вид пъхна парите в ръкава си.

— О, не беше много трудно — каза той, — но планът ви беше чудесен.

— А, гледката си заслужаваше. Ама се уплаши, а?

— Не можа дори да побегне. Само така си стоеше. Ха-ха. Но може би… беше малко подло от наша страна.

— Кое било подло? Само да знаеше какво преживях заради нея!

— Знам, знам, вече ми разказахте.

— Е, да не губим повече време. До скоро. Ела ни на гости в Шимоношо.

— Внимавай. Тази пътека е коварна — извика той през рамо, слизайки надолу по широките, тъмни стъпала.

В следващия миг Осуги чу как някой изохка.

— Мамбей? Ти ли си? Какво става? — запита.

Не получи отговор. Затича се към най-горното стъпало. Видя една сянка, изправена над паднало на земята тяло. В ръката й висеше отпусната сабя, от която капеше кръв.

Осуги издаде лек вик, после притихна.

— К-кой е там?

Не последва отговор.

— Кой си ти? — гласът й бе сух и напрегнат, но дръзката увереност в него бе намаляла с годините.

Мъжът се засмя и раменете му леко потрепнаха.

— Аз съм, стара вещице!

— Кой си ти?

— Не ме ли позна?

— Никога не съм чувала гласа ти. Крадец, навярно.

— Нима някой крадец би се занимавал с бедна старица като теб?

— Следил си ме, така ли?

— Да.

— Мен ли?

— Защо питаш по два пъти? Не бих изминал целия път от Микадзу дотук, само за да убия Мамбей. Дойдох да ти дам урок.

— Ъ? — гласът й прозвуча така, сякаш трахеята й се беше скъсала — Бъркаш ме с някой. Всъщност, кой си ти? Аз съм Осуги, главата на рода Хониден.

— О, колко се радвам да го чуя! Това разпалва омразата ми. Вещица! Нима си забравила Джотаро?

— Джо-о-та-аро?

— За три години новороденото престава да е пеленаче и се превръща в тригодишно дете. Ти си старо дърво. Аз съм фиданка. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но вече няма да се отнасяш с мен като със сополив хлапак.

— Това не може да бъде! Ти наистина ли си Джотаро?

— Ще трябва да си платиш за всички злини, които стори на моя учител през годините. Той ти запази живота, единствено защото си стара и не искаше да те наранява. Но ти се възползва и започна да кръстосваш страната. Дойде чак в Едо, където пръсна за него злобни клюки, все едно си в правото си да търсиш отмъщение. Стигна дори до там, че провали назначаването му на добра длъжност.

Осуги мълчеше.

— Но и това не ти беше достатъчно. Прехвърли яростта си и върху Оцу и всячески се опитваше да й навредиш. Помислих си, че най-после си се укротила и си се прибрала в Миямото. Но не, ти продължаваш. Използва този Мамбей за да изпълниш замисленото срещу Оцу.

Осуги все така мълчеше.

— Омразата ти никога ли не те изморява? Няма да е трудно да те разсека на две, но за твой късмет вече не съм син на свободен самурай. Баща ми, Аоки Тандзаемон, се върна в Химеджи и от миналата пролет служи на дома Икеда. За да не опетнявам честта му, ще се лиша от удоволствието да те убия.

Джотаро направи няколко крачки към нея. Като не знаеше дали да му вярва, Осуги отстъпи назад и потърси с поглед път за бягство. Реши, че го е намерила и се спусна към пътеката, по която тръгнаха мъжете преди малко. Джотаро я настигна с един скок и я сграбчи за врата.

Тя закрещя с пълно гърло:

— Какво правиш?

После се завъртя, като издърпа сабята си. Замахна към него, но не го улучи. Избягвайки удара й, Джотаро грубо я блъсна напред. Главата й изкънтя върху земята.

— Виждам, че си понаучил едно друго — изпъшка тя с лице наполовина заровено в тревата.

Явно й беше невъзможно да повярва, че Джотаро не е вече дете. Той изръмжа, стъпи върху съвсем чупливия й на вид гръбнак и безмилостно изви ръката й зад гърба.

Завлече я пред храма и я притисна с крак към земята, не знаеше какво да я прави. Мислите му се въртяха около Оцу. Къде ли е сега?

Почти случайно научи, че е в Шикама. Но не изключваше възможността тази случайност да се дължи на вътрешна връзка между неговата и нейната карма. При връщането на баща му на служба, той също получи длъжност. По време на едно служебно пътуване, през дупка в плета на някакъв двор той забеляза жена, която приличаше на Оцу. Когато преди два дни се върна на същото място, разбра, че не се е излъгал. Докато благодареше на боговете, че го доведоха при нея, в него запламтя дългогодишната омраза към Осуги, заради това, че така преследваше момичето. Ако не освободеше Оцу от веригите на старата вещица, той нямаше да живее спокойно.

Това го изкушаваше. Но убиеше ли я, щеше да въвлече баща си във вражда с цяло местно самурайско семейство. Тези хора и без друго създаваха проблеми, а засегнеше ли ги някой служител на даймио, те със сигурност щяха да причинят неприятности.

Накрая той се сети за един бърз начин да приключи с наказанието на Осуги, за да се заеме след това с освобождаването на Оцу.

— Знам къде ти е мястото — каза, — идвай!

Осуги се беше вкопчила с ожесточение в земята. Опитите му да я изтръгне се оказаха напразни. Накрая я сграбчи през кръста и я понесе под мишница към задната част на храма. Гората на хълма беше изсечена, когато започнаха да строят светилището. Наблизо имаше малка пещера, през чийто отвор можеше да се промъкне само един човек.

В далечината Оцу видя една-единствена светлинка.

Всичко останало беше черно — планини, полета, ручеи, прохода Микадзуки, през който току-що минаха, следвайки тясна камениста пътечка. Двамата мъже пред нея я водеха вързана с въже, все едно беше престъпник.

Когато наближиха река Сайо, мъжът зад гърба й каза:

— Спрете за малко! Какво ли е станало със старицата? Каза, че ще ни настигне.

— Да, трябваше вече да е дошла.

— Можем да поспрем тук за миг. Или да я чакаме в Сайо, в чайната. Сигурно вече всички са си легнали, но ние можем да ги събудим.

— Да отидем да я изчакаме там. Тъкмо ще пийнем по някоя и друга чашка саке.

Потърсиха плитчина в реката и бяха тръгнали към отсрещния бряг, когато чуха да ги вика далечен глас. След минута-две той се повтори, този път значително по-близо.

— Дали е старицата?

— Не, сякаш е мъжки глас.

— Вероятно изобщо не се отнася за нас.

Водата беше леденостудена, като острието на сабя. Особено за Оцу. След малко чуха шум от бягащи стъпки. Преследвачът им почти ги настигаше. Разплисквайки водата около себе си, той пръв стигна до другия бряг и застана срещу тях.

— Оцу? — извика Джотаро.

Потръпващи от пръските студена вода, тримата мъже я обградиха и застинаха по местата си.

— Не мърдайте — провикна се Джотаро с протегнати ръце.

— Кой си ти?

— Няма значение. Пуснете Оцу!

— Да не си луд? Не знаеш ли, че можеш да загубиш главата си, като си вреш носа в чужди работи.

— Осуги каза да ми я предадете.

— Да не послъгваш?! — тримата дружно се изсмяха.

— Не, не лъжа. Вижте това.

Той извади парче хартия, изписано с почерка на Осуги. Бележката беше кратка:

Нещата се объркаха. Няма какво да се направи. Предайте Оцу на Джотаро и се върнете за мен.

Мъжете, сбърчили чела, погледнаха Джотаро, после се върнаха на брега.

— Не можете ли да четете? — присмя им се той.

— Млъкни! Предполагам, ти си Джотаро.

— Точно така. Казвам се Аоки Джотаро.

Оцу го гледаше изпитателно, потръпваща от страх, изпълнена със съмнения. После, без да знае какво прави, изписка, простена и политна напред.

Най-близкостоящият до Джотаро се провикна:

— Въжетата са се разхлабили. Стегнете ги!

После се обърна заплашително към Джотаро:

— Това без съмнение е почеркът на старицата. Но какво си направил с нея? Какво иска да каже с това „върнете се за мен“?

— Тя е моя пленница — надменно отвърна Джотаро, — дайте ми Оцу, и ще ви кажа къде е.

Тримата се спогледаха.

— Май се опитваш да бъдеш духовит, а? — запита единият. — Ти знаеш ли кои сме ние? Всеки самурай в Химеджи, ако си оттам, би трябвало да познава Дома на Хониден в Шимоношо.

— Отговорете ми с да или не! Ако не пуснете Оцу, ще държа старицата там, където е, докато пукне от глад.

— Ах, ти, копеленце!

Единият мъж сграбчи Джотаро, а другият извади сабята си и зае позиция. Първият изръмжа:

— Ако продължаваш да плещиш подобни глупости, ще ти извия врата. Къде е Осуги?

— Ще ми дадете ли Оцу?

— Не!

— Тогава няма да разберете къде е. Дайте ми Оцу и ще приключим с тая история без никой да пострада.

Този, който беше сграбчил Джотаро за ръката, го дръпна напред и се опита да го препъне.

Използвайки силата на противника си, Джотаро го преметна през рамо. Но в следващия момент се намери седнал на земята и стиснал здраво дясното си бедро. Мъжът беше успял да извади сабята си и нанесе удар. За щастие раната не беше дълбока. Джотаро скочи на крака едновременно със своя противник. Другите двама се приближиха към него.

— Не го убивайте. Трябва ни жив, ако искаме да си върнем Осуги.

Джотаро бързо забрави нежеланието си да участва в кръвопролитие. В последвалата бъркотия тримата мъже успяха да го повалят на земята. Той изфуча и приложи същата хитрост, която преди миг бяха приложили срещу него. Изтръгвайки късата си сабя, наръга право в корема мъжа, който се канеше да се нахвърли отгоре му. Цялата му длан и ръката до лакътя се обляха в кръв. Бяха толкова червени, сякаш ги беше топил в бъчва със сливов оцет. За сметка на това мисълта му беше кристалночиста. В главата му не бе останало нищо друго, освен инстинкт за самосъхранение.

Изправил се на крака, той нададе вик и нанесе удар на мъжа пред себе си. Острието се спря в раменната кост и, плъзвайки се встрани, отряза парче месо с големината на риба. Мъжът с писък посегна към сабята си, но беше твърде късно.

— Кучи синове! Кучи синове! — повтаряше Джотаро при всеки следващ удар на сабята.

Той успя да задържи другите двама, после сериозно рани единия от тях. Те бяха приели численото си надмощие за сигурна победа, но при това развитие на събитията загубиха контрол над себе си и в крайно отчаяние, започнаха да въртят сабите си безразборно. Отвъд себе си от ужас, Оцу обикаляше в кръг, гърчейки се бясно в опити да развърже ръцете си.

— Помощ! Няма ли кой да му помогне!

Но думите й скоро се изгубиха, потънали в шума на реката и воя на вятъра. Внезапно й мина през ума, че вместо да вика за помощ, трябва да се опре на собствената си сила. С вик на отчаяние тя се отпусна на земята и започна да трие въжетата в острия ръб на един камък. Бяха я вързали с обикновени, преплетени хлабаво нишки лико, взети някъде по пътя, така че тя не след дълго беше на свобода. Взе няколко камъка и се втурна към полесражението.

— Джотаро! — извика и замери с камък единия от мъжете. — И аз съм тук. Всичко ще се оправи! — втори камък — Дръж се! — още един, който, също както и другите два, не улучи целта си. Тя изтича за още.

— Кучка такава! — единият от мъжете се освободи от Джотаро на два скока и се спусна след Оцу. Тъкмо когато се канеше да стовари върху гърба й изтъпената си сабя, Джотаро го настигна. Той с такава сила заби сабята си в кръста му, че острието се показа отпред през пъпа.

Другият, изранен и зашеметен, крадешком започна да отстъпва. После с несигурна крачка се впусна в бяг. Джотаро се разкрачи върху трупа, стъпи здраво, измъкна сабята си от него и изкрещя:

— Спри!

Спусна се след бягащия мъж, но Оцу най-неочаквано се хвърли към него и извика:

— Недей! Не можеш да нападаш ранен човек, който бяга!

Тя изрече молбата си с такъв плам, че Джотаро се изненада. Не можеше да си представи що за душевен поврат беше станал в съзнанието й, за да съчувства на човека, който доскоро я е измъчвал. Оцу каза:

— Искам да ми разкажеш какво си правил през всичките тези години. Аз също имам доста за казване. Но първо трябва да изчезнем оттук по най-бързия начин.

Джотаро се съгласи без бавене, знаейки, че ако в Шимоношо научат за станалото, хората от рода Хониден ще преобърнат цялото село, за да ги открият.

— Можеш ли да бягаш, Оцу?

— Да, не се тревожи за мен.

И те се впуснаха в бяг. Бягаха в тъмнината, докато останаха без дъх. И двамата се чувстваха както някога, когато — младо момиче и малко момче — обикаляха заедно по пътищата.

Единствените светлинки, които се виждаха в Микадзуки, бяха тези на странноприемницата. Едната блещукаше в главната сграда, където само преди миг бяха група пътници — търговец на желязо, чиито работи го доведоха в местните рудници, продавач на прежди от Таджима и странстващ монах, които разговаряха и се смееха. Сега вече си бяха легнали. Джотаро и Оцу се настаниха в отделна стаичка, където майката на ханджията живееше с чекръка си и със съдовете, в които изваряваше копринените буби. Те се унесоха в разговор. Ханджията подозираше, че двамата са влюбени, които бягат, но въпреки това им приготви стая.

Оцу говореше:

— Значи ти също не си срещнал Мусаши в Едо?

После му разказа подробно за случилото се през последните няколко години.

Изненадан да научи, че тя не е виждала Мусаши от оная среща на главния път Кисо, Джотаро установи, че му е трудно да говори, при все това знаеше, че думите му щяха да й вдъхнат надежда.

— Нямам много за разказване — каза той, — но в Химеджи чух да говорят, че скоро щял да пристигне там.

— В Химеджи? Наистина ли? — попита тя, готова да се хване и за най-тънката сламка.

— Само така се говори. Но хората в нашето имение твърдят, че вече било решено. Казват, че щял да мине оттам на път за Кокура, където щял да се бие със Сасаки Коджиро. Той е един от воините на господаря Хосокава.

— И до мен стигнаха подобни слухове. Но не открих никой, който да е чувал каквото и да е за Мусаши или поне да знае къде се намира.

— Е, вероятно може да се вярва на това, което се говори в крепостта Химеджи. Сигурно хората от Ханадзоно Мьошинджи в Киото, които поддържат тесни връзки с дома Хосокава, са осведомили господаря Хосокава, че Мусаши е някъде наблизо. И Нагаока Садо — той е старши служител там — е предал на Мусаши писмото с поканата за двубой.

— Скоро ли ще се бият?

— Не знам. Всъщност изглежда никой не знае. Но ако срещата им ще бъде в Кокура, и ако Мусаши е в Киото, той ще трябва да мине през Химеджи.

— Може да пътува с кораб.

Джотаро поклати глава:

— Не мисля. Всички даймио в Химеджи и Окаяма и в другите имения покрай Вътрешното море ще го поканят да им погостува за ден-два. Ще искат да разберат що за човек е всъщност и вероятно ще получи различни предложения. Господарят Икеда изпрати писмо на Такуан. После започна да разпитва за Мусаши в Мьошинджи и заповяда на търговците в околността да му докладват веднага, щом се появи някой, отговарящ на неговото описание.

— Това още повече ме кара да мисля, че няма да пътува по суша. Няма нищо на този свят, което да ненавижда повече от голямата суетня. Ако знае какво се готви, ще направи всичко възможно, за да го избегне.

Оцу изглеждаше потисната, сякаш внезапно бе изгубила цялата си надежда.

— Как мислиш, Джотаро? — умолително попита тя. — Ако ида в Мьошинджи, дали ще успея да разбера нещо?

— Ами, може би, но не бива да забравяш, че това са само слухове.

— Но не може да няма капчица истина в тях, не мислиш ли?

— Имаш ли намерение да ходиш в Киото?

— О, да. Ще ми се да тръгна веднага… Е, поне утре.

— Не припирай толкова. Точно затова винаги изпускаш Мусаши. В мига, в който чуеш някакъв слух, го приемаш за чиста истина и веднага тръгваш след него. Ако искаш да видиш славея, трябва да погледнеш по-напред мястото, откъдето идва гласът му. Струва ми се, че винаги се влачиш след Мусаши, вместо да се опиташ да предположиш, къде ще е следващата му спирка.

— Да, сигурно си прав, но в любовта няма логика — без да се замисля над това, което казва, тя с изненада забеляза как лицето му силно поруменя при споменаването на думата „любов“. Тя се сепна бързо и каза: — Благодаря ти за съвета. Ще помисля върху думите ти.

— Добре. Но междувременно, защо не се върнеш с мен в Химеджи?

— Чудесно.

— Искам да дойдеш у дома.

Оцу мълчеше.

— От думите на баща ми разбирам, че той те е познавал доста добре, преди да напуснеш Шиподжи… Не знам какво е намислил, но каза, че иска да те види още веднъж и да поговори с теб.

Свещта почти догаряше. Оцу се обърна и погледна към небето изпод оронената стряха.

— Заваля — каза тя.

— Така ли? А утре ни чака път до Химеджи.

— Една есенна баня няма да ни навреди. Ще си сложим шапките.

— Бих предпочел да не валеше. Те затвориха дървените кепенци и в стаята скоро стана топло и влажно. Джотаро беше замаян от нежния аромат, който лъхаше от Оцу.

— Лягай си — каза той. — Аз ще спя ей там.

Той намери някаква дървена възглавница, която постави под прозореца, и легна на една страна с лице към стената.

— Още ли си будна? — измърмори след малко. — Трябва да поспиш.

Той се зави през глава и дълго се въртя, преди да потъне в дълбок сън.

Милосърдието на Канон

Оцу седеше, заслушана в капещата от една цепка на покрива вода. Подгонен от вятъра, дъждът се стрелваше под стряхата и с плясък се разбиваше в кепенците. Но беше есен и нищо не се знаеше. Утрото можеше да блесне бистро и свежо.

Изведнъж в мислите й се върна Осуги. „Чудя се къде ли е в тая буря. Сигурно е мокра до кости. Тя е стара. Може да изкара до сутринта. А дори и да оживее, ще минат дни преди някой да я намери. Може да умре от глад.“

— Джотаро — лекичко извика тя, — събуди се.

Страхуваше се, че той е извършил нещо ужасно. Беше го чула да казва на един от главорезите от бандата на старицата, че я е наказал. На път за хана случайно подхвърли нещо подобно.

„Дълбоко в себе си тя всъщност не е чак толкова лоша, помисли си Оцу. Ако бъда честна с нея и й разкажа всичко, сигурна съм, че ще ме разбере… Трябва да я открия.“

Продължи да разсъждава: „Ако Джотаро се ядоса, няма спасение.“

Тя отвори единия кепенец. Дъждът блестеше на фона на черното небе. Тя подви полите си, откачи от стената една широкопола шапка от бамбукови кори и я завърза на главата си. После прехвърли през раменете си огромно наметало против дъжд, обу сламените си сандали и се вряза в спуснатата от небето водна завеса.

Когато наближи светилището, пред което Мамбей я бе оставил да чака, забеляза, че каменните стъпала, които водеха нагоре към него, са се превърнали в стъпаловиден водопад. Горе вятърът беше много по-силен. Воят му отекваше между кедрите подобно лай на глутница бесни кучета.

„Къде ли може да е“, помисли си тя, докато надзърташе в светилището. Провикна се в тъмното пространство под него, но не получи отговор. Заобиколи отзад сградата и известно време оглежда там. Виещият вятър я връхлиташе подобно на огромна вълна в разбушувано море. Постепенно до слуха й достигна и друг звук, трудно доловим в бурята. Той спря, но след миг отново се появи.

— О-о-ох. Няма ли кой да ме чуе… Никой ли няма там вън?… О-о-ох.

— Бабо! — извика Оцу. — Бабо, къде си?

Макар да крещеше с всички сили срещу вятъра, гласът й не стигна далеч.

Но чувството на Оцу сякаш само установи връзка със старицата.

— Ох! Там има някой. Знам го… Спасете ме! Насам! Спасете ме!

В откъслечните звуци, които достигнаха до слуха й, Оцу различи нотки на отчаяние.

— Къде си? — пронизително извика тя. — Бабо, обади се!

Тя обиколи тичешком храма, спря за миг, после отново продължи. Почти случайно пред погледа й се изпречи нещо, прилично на меча хралупа. Беше на около петдесет стъпки встрани от нея, където започваше стръмната пътека за вътрешния храм.

Колкото повече приближаваше, толкова по-сигурна беше, че гласът на старицата идва оттам. Приближи се до входа и се спря. Огледа огромните камъни, които го запречваха.

— Кой е? Кой е там? Да не би да си духът на Канон? Аз я славя всеки ден. Смили се над мен. Спаси бедната затворена от злодеи старица.

Молитвите на Осуги започваха да стават истерични. Полуплачеща, полумолеща се, притисната в тъмното пространство между живота и смъртта, тя видя образа на милосърдната Канон и я обсипа с пламенни молитви за живот.

— Колко съм щастлива! — в изстъпление извика тя. — Всемилостивата Канон разбра колко е добро сърцето ми и се смили над мен. Дошла е да ме спаси! Велика милост! Велико съчувствие! Слава на бодхисатва Канон, слава на бодхисатва Канон, слава…

Гласът й изведнъж секна. Може би си помисли, че молитвите й са били достатъчни, защото смяташе, че когато е в такова отчаяно положение, Канон, независимо как, трябва да се притече на помощ. Тя беше глава на добро семейство и добра майка. Смяташе се за почтен и безупречен човек. Каквото и да направи, беше, разбира се, оправдано. Но после, когато се убеди, че този, който стои отвън, е не привидение, а жив човек, се успокои, а след това припадна.

Без да знае причината за внезапното замлъкване на Осуги, Оцу изпадна в паника. Независимо от всичко, входът на пещерата трябваше да бъде отпушен. Тя удвои усилията си. Лентата, с която бе завързала шапката си се разхлаби и черните й коси се развяха диво по вятъра.

Чудейки се как е успял Джотаро да пренесе до входа огромните камъни съвсем сам, тя напрягаше всичките си сили, блъскаше и дърпаше. Без резултат. Изтощена до крайност, тя изпита силна омраза към Джотаро. Първоначалното облекчение, че е открила Осуги, се превърна в мъчително безпокойство.

— Дръж се, бабо! Още малко! Ще те измъкна оттам! — изкрещя Оцу.

Но въпреки че прилепи устните си до един процеп между камъните, тя не получи отговор. След малко отвътре се чу тих, немощен глас:

— Когато при среща с дяволи черни и дракони,

демони и зли духове

помисли човек за Великата Канон, ще бъде спасен.

Когато, нападнал го звяр кръвожаден

със зейнала паст и ужасни зъби,

помисли човек за Великата Канон…

Осуги пееше Сутрата на Канон. Единствено гласа на бодхисатва можеше да чуе тя сега. Сключила молитвено ръце, потъна в блажено спокойствие. По лицето й се стичаха сълзи. Докато свещените думи се отронваха от устата й, устните й потръпваха. Изведнъж я обзе странно чувство. Тя прекъсна песента си и прилепи око до една цепнатина.

— Кой е там? — извика тя. — Питам те, кой си?

Вятърът бе отнесъл наметката на Оцу. Объркана, изтощена, цялата в кал, тя се наведе към входа и извика:

— Добре ли си, бабо? Аз съм Оцу.

— Кой каза? — подозрително запита тя.

— Оцу.

— А, ясно.

Следващият, изпълнен с недоверие въпрос, дойде след дълга, мъчителна пауза:

— Какво искаш да кажеш с това „Аз съм Оцу“?

В този момент Осуги се стресна силно и прекъсна религиозното си усамотение.

— З-защо си дошла? О, знам, търсиш оня дявол Джотаро!

— Не. Идвам да те освободя, бабо. Моля те, да забравим миналото. Спомням си колко беше добра с мен, когато бях малка. После ме намрази и се опита да ме нараниш. Но аз нямам нищо против теб. Признавам, бях доста своенравна.

— О, нима си прогледнала, най-после! Нима си видяла всичкото зло от миналото си. Така ли? Да не би да искаш да кажеш, че желаеш да се върнеш в семейство Хониден и да станеш съпруга на Матахачи?

— О, не, не е това — побърза да каже Оцу.

— Е, тогава не разбирам какво правиш тук?

— Толкова ми дожаля за теб, че не се стърпях и дойдох да те намеря.

— И сега искаш да ме накараш да ти се чувствам задължена? Това се опитваш да постигнеш, нали?

Оцу беше толкова стресната, че не можа да промълви нито дума.

— Кой те е молил да ми идваш на помощ? Във всеки случай не аз! Нямам нужда от твоята помощ. Ако си мислиш, че като ми правиш услуги, ще спра да те мразя, жестоко се лъжеш. Не ме е грижа в какво тежко положение съм сега. По-скоро бих умряла, отколкото да загубя достойнството си.

— Но, бабо, нима мислиш, че мога да оставя жена на твоята възраст в такава ужасна дупка?

— Ето каква си ти, говориш медени приказки. Да не мислиш, че не знам какво кроите двамата с Джотаро? Искахте да ме затворите в тая пещера, за да ми се надсмеете. Но аз ще ви го върна тъпкано като изляза оттук. Да си го знаете!

— Убедена съм, че съвсем скоро ще повярваш в моята искреност. Но стига приказки, не можеш да останеш повече тук! Ще се разболееш.

— Хм. Писна ми от глупостите ти.

Оцу се изправи. Препятствията, които не можа да преодолее със сила, сълзите й отместиха с лекота. След като най-горният камък се изтърколи на земята, тя учудващо лесно отмести встрани този под него.

Но не само сълзите й разчистиха входа. Осуги буташе отвътре. Тя напрягаше всички сили. Лицето й беше станало пурпурночервено.

Все още трепереща от напрежение, Оцу заплака, този път от радост. Но в този миг Осуги най-после успя да излезе навън, и без да се бави дори миг, сграбчи момичето за яката. По яростта, с която се нахвърли отгоре й, можеше да се съди, че е оцеляла единствено благодарение на мисълта за отмъщение.

— Ох! Какво правиш? Ох!

— Затваряй си устата!

— Но з-защо?

— А ти какво очакваше? — изкрещя Осуги, поваляйки Оцу на земята с яростта на луда.

Оцу бе втрещена до безумие.

— А сега, да вървим! — озъби се старицата и повлече момичето в калта.

Сключила молитвено ръце, Оцу изплака:

— Моля те, моля те! Накажи ме, щом искаш, но не стой под дъжда.

— Що за безумие! Засрами се! Да не мислиш, че ще тръгна да те съжалявам?

— Няма да избягам. Няма… ох, боли!

— Разбира се, че боли.

— Пус… — във внезапен изблик на сила Оцу се отскубна от хватката й и се изправи на крака.

— А, не, да ги нямаме такива! — Осуги мигновено поднови нападението си, сграбчвайки здраво косата на Оцу.

Бялото лице на момичето се обърна нагоре към небето. Дъждът го заоблива. Оцу затвори очи.

— Ах, ти, уличнице! Толкова мъки ми причини през всичките тези години!

Всеки път, когато Оцу отваряше уста да продума или пък се опиташе да се освободи от мъчителката си, Осуги със злоба я дръпваше за косата. Без да я пуска, тя я блъсна на земята, стъпи тежко отгоре й и започна да я рита.

Изведнъж в погледа на Осуги като че ли блесна изненада. Тя пусна косата на Оцу.

— О, какво направих? — ужасена изстена тя. — Оцу?

В гласа и се долавяше болка. Погледна към безжизненото тяло, проснато в краката й.

— Оцу! — тя се наведе и напрегнато се вгледа в просмуканото от дъжда лице. На пипане то беше ледено като змийска кожа. Доколкото можеше да прецени, момичето не дишаше.

— Тя… тя е мъртва.

Осуги се ужаси. При все, че не искаше да прости на Оцу, нямаше намерение да я убива. Изправи се и като се вайкаше, отстъпваше назад. Постепенно се поуспокои и внезапно й хрумна една мисъл:

— Е, явно не ми остава нищо друго, освен да потърся помощ.

Тя тръгна, но в миг се разколеба, обърна се и се върна обратно. Вдигна от земята студеното тяло на Оцу и на ръце го пренесе в пещерата. Входът беше тесен, но самата пещера бе достатъчно просторна. Някога, в далечното минало, отшелници бяха прекарвали дълги часове в медитация, опрени на една от стените й.

Когато дъждът поспря, тя показа глава навън, но тъкмо се накани да тръгва, и облаците отново се сгъстиха.

Дори до най-вътрешните участъци на пещерата достигаха пръски дъжд, които се стичаха по улейче, образувало се над входа.

„Не след дълго ще се съмне“, помисли си Осуги, приклекна някак равнодушно в един ъгъл и зачака бурята отново да утихне.

В пълната тъмнина на пещерата тя беше сама с тялото на Оцу. Скоро се унесе в мисли. Имаше чувството, че вижда в мрака едно бледо, леденостудено лице, което я гледа с укор. В началото се опитваше да се успокоява, като си говореше на ум: „Всичко, което се случва, е предначертано. Заеми мястото си в Рая като новороден буда. Не изливай злобата си върху мен.“ Но не след дълго страхът и чувството за ужасната отговорност, легнала на плещите й, я накараха да подири успокоение в набожността си. Затвори очи и започна да си пее някаква сутра. Когато най-накрая устните й престанаха да се движат и тя прогледна отново, чу песента на птиците отвън.

Времето се беше прояснило. Дъждът бе спрял. През отвора на пещерата я погледна блестящото слънце. Върху грубия под се надбягваха свежите му, ослепителнобели лъчи.

— Чудя се, какво ли е това? — на висок глас каза тя и стана.

Погледът й се спря върху един надпис, който незнайна ръка беше издялала върху пещерната стена. Приближи се и зачете:

В годината 1544 изпратих шестнадесетгодишния си син на име Мори Кинсаку да участва в битката при крепостта Тенджиндзан на страната на господаря Урагами. Не го видях повече. Водена от мъката си, обикалям различни места, светилища на Буда. В тази пещера поставих образа на бодхисатва Канон. Моля се тя, заедно с майчините сълзи, да пазят Кинсаку в бъдещия му живот. Ако някога друг пътник мине оттук, го моля да призове името на Буда. Сега е двадесет и третата година от смъртта на Кинсаку.

Написа: майката на Кинсаку, село Айта

Издълбаните в стената йероглифи на места бяха почти изтрити. Бяха изминали около седемдесет години, откак околните села — Санумо, Айта и Кацута — бяха нападнати от Амако и господаря Урагами бе прогонен от крепостта. Детски спомен, който никога нямаше де се заличи от паметта на Осуги, беше пожарът в крепостта. Пред очите й все още се виеше черният дим, виждаше съвсем ясно труповете на хора и животни, които се валяха по полета и пътища дни наред след битката. Бойното поле бе стигнало почти до къщите на земеделците. Потънала в мисли за майката на това момче, за скръбта й, за безкрайните й скитания, молитви и жертви, Осуги почувства остра болка.

— Трябва да й е било ужасно тежко — си каза и сключи ръце за молитва.

— Слава на Буда Амида, слава на Буда Амида…

Хлипаше, и сълзите се стичаха по ръцете. Когато се наплака, си спомни отново за лицето на Оцу, отпуснато край коляното й. То беше студено и безчувствено на утринната светлина.

— Прости ми, Оцу. Бях толкова зла! Бях ужасна! Моля те да ми простиш! Моля те!

Разкаянието разкриви лицето й. С нежна прегръдка тя повдигна тялото на момичето.

— Ужасно е… Ужасно. Майчината любов ме заслепяваше. Бях се отдала единствено на собственото си дете. Превърнах се в зъл демон за детето на друга жена. Ти също имаш майка. Ако тя ме познаваше, за нея аз щях да съм… демон. Бях убедена в правотата си. Но в очите на другите съм безчувствено чудовище.

Думите сякаш изпълниха цялата пещера и отекнаха обратно в собствените й уши. Наоколо бе пусто. Ничии очи не я следяха, ничии уши не слухтяха край нея. Тъмнината на изминалата нощ се бе превърнала в светлина на мъдростта на Буда.

— Колко беше добра, Оцу. Да бъдеш тормозена толкова години от тая ужасна дърта глупачка и никога да не й отвърнеш с омраза. Да дойдеш, въпреки всичко, да ме спасиш… Едва сега прогледнах! Преди бях сляпа! Цялата доброта на сърцето ти ми се виждаше престорено зло. Нежността ти възнаградих с омраза. Бях като побъркана, наистина бях сляпа. О, Оцу, прости ми!

Тя притисна мокрото си лице до това на момичето.

— Де да беше синът ми тъй добър и нежен като теб… Отвори отново очи, погледни ме — аз моля за прошка! Отвори уста, наругай ме — аз го заслужавам. Оцу… прости ми.

Докато се взираше в лицето й и лееше горчиви сълзи, тя видя самата себе си. Видя се такава, каквато вероятно е била, докато са ставали всички онези грозни препирни помежду им. Осъзна колко лошо и грубо се е държала и сърцето й се сви от болка. Продължи да повтаря „Прости ми, прости ми…“ Дори й хрумна, че ще е справедливо да остане тук, докато собствената й смърт не я прати при момичето.

— Не! — изведнъж възкликна тя. — Стига вече хленчене и плач. Може би… може би тя не е мъртва. Ако опитам, може би ще успея да я върна към живота. Тя е още млада. Предстои й толкова много. Внимателно нагласи Оцу да легне по гръб на земята и излезе навън. Слънчевата светлина я ослепи. Затвори очи и сви ръцете си пред устата.

— Къде изчезнаха всички? Ей, вие, хора! Насам! Помощ! — отваряйки очите си, изтича няколко крачки напред, като не преставаше да вика.

В кедровата горичка нещо се раздвижи, после се чу глас:

— Тя е тук. Нищо й няма!

От горичката наизлязоха десетина човека, все от рода Хониден. Изслушали разказа на потъналия в кръв и оцелял след жестоката схватка с Джотаро мъж, те започнаха издирване и начаса, въпреки проливния дъжд, тръгнаха да я търсят. Все още не бяха свалили наметките си и имаха доста мърляв вид.

— А, значи сте добре — възкликна първият, който се приближи към нея. Всички я наобиколиха. По лицата им се четеше огромно облекчение.

— Не се безпокойте за мен — смъмри ги Осуги. — Бързо, елате да видим дали може да се направи нещо за едно момиче в пещерата. От часове е в безсъзнание. Ако не й дадем веднага някакъв лек…

Гласът й беше плътен и дълбок. Тя трескаво ги заведе до пещерата. Може би от смъртта на чичо Гон насам не й се беше случвало да плаче от мъка.

Приливите на живота

Есента отмина. След нея си отиде и зимата.

Беше началото на четвъртия месец на 1612 година. На палубата на кораба, който редовно се движеше между Сакай, област Идзуми и Шимоносеки в Нагато, се тълпяха пътници.

Когато разбра, че корабът всеки момент ще вдигне котва, Мусаши се надигна от една пейка в магазина на Кобаяши Тародзаемон и се поклони на дошлите да се сбогуват с него.

— Горе главата! — окуражаваха го те, докато го изпращаха до кея.

Там беше и Хонами Коецу. Неговият добър приятел Хайя Шою беше болен и не успя да се присъедини към групата на изпращачите. Но вместо него беше дошъл синът му Шоеки със съпругата си. Тя беше жена, чиято ослепителна красота привличаше погледите на всеки, който я зърне.

— Това е Йошино, нали? — прошепна един от мъжете на другаря си, дърпайки го за ръкава.

— Йошино от Янагимачи ли?

— Аха. Йошино Даю от Огия.

Шоеки я представи на Мусаши, без да споменава някогашното й име. Лицето й не му се стори познато, защото това беше втората Йошино Даю. Какво се беше случило с първата никой не знаеше — къде се намираше, беше ли омъжена или не? Хората отдавна бяха престанали да говорят за необикновената й красота. Красотата е като цветята — цъфти, но после увяхва. В шеметния свят на кварталите за развлечения времето тече бързо.

Йошино Даю. Името извикваше спомени за снежни нощи, бумтящ огън от божурови стъбла и счупена лютня.

— Изминаха осем години от нашата първа среща — отбеляза Коецу.

— Да, осем години — като ехо повтори Мусаши, чудейки се къде ли е отишло всичкото това време. Имаше чувството, че с днешното качване на кораба ще приключи един етап от живота му.

Сред изпращачите беше и Матахачи. Виждаха се също и няколко самураи от дома Хосокава в Киото. Неколцина други предадоха най-сърдечни пожелания от господаря Карасумару Мицухиро.

Имаше и група от двадесет-тридесет бойци, които, въпреки възраженията на Мусаши, се считаха за негови последователи само заради познанството си с него от Киото. Мусаши заминаваше за Кокура в областта Будзен, където щеше да премери силите си със Сасаки Коджиро. В двубой те щяха да изпитат уменията и зрелостта си. Тази решителна среща, подготвяна от дълго време, щеше да се осъществи благодарение на усилията на Нагаока Садо.

Предварителните уговорки бяха тежки и продължителни. Писма и вестоносци непрекъснато летяха между двамата. Дори след като Садо установи миналата есен, че Мусаши пребивава в къщата на Хонами Коецу, уточненията отнеха още половин година. Макар да знаеше, че моментът наближава, Мусаши дори в най-смелите си мечти не можеше да си представи какво ще стане, ако той се окаже най-добрият, любимеца на толкова много последователи и почитатели. Тълпата винаги го правеше неспокоен. Освен това тя го поставяше в невъзможност да разговаря с определени хора така, както би искал.

Това, което го притесняваше най-много около предстоящата среща, беше нейната нелепост. Не изпитваше желание да става ничий кумир. А знаеше, че хората ще отидат там, за да изразят добрите си чувства към него. И нямаше начин да ги спре.

Чувстваше, че някои от тях го разбират. Беше благодарен за искрените им пожелания. Уважаваше възторга им. В същото време се беше озовал на гребена на вълната, наречена известност. Тази дума го изпълваше с безпокойство. Страхуваше се, че ласкателствата могат да го главозамаят. Та нали в крайна сметка и той е човек като другите.

Притесняваха го още и дългите предварителни уговорки. Можеше да се каже, че и двамата с Коджиро разбираха накъде се развиват отношенията им. Но беше вярно още и че светът ги е изправил един срещу друг и иска от тях непременно да установят кой е по-добрият. Всичко започна с реплики от рода на „Чух, че щели да се бият“.

По-късно това се превърна в „Да, те със сигурност ще премерят силите си“. Още по-късно вече беше „Кога е двубоят?“ Накрая точният ден и час се обсъждаха от всички, макар самите участници в двубоя да не бяха решили още нищо.

Мусаши не желаеше да бъде всеобщ любимец. Но като се вземеха предвид храбрите му прояви, подобно отношение към него беше неизбежно. Оставаше му успокоението, че не това си е поставил за цел. Нещото, от което наистина изпитваше необходимост, беше повече време за съсредоточаване. Искаше му се да подреди себе си, да се увери, че стремежите не надхвърлят възможностите му. Благодарение на нещата, научени наскоро от Гудо, беше направил крачка напред към просветлението. Сега с още по-голяма острота усещаше колко е трудно да следваш Пътя, дългия Път на живота. И все пак, помисли си той, какво щеше да стане с него, ако не бяха хората, които го подкрепяха? Щеше ли изобщо да е жив? Щеше ли да има дреха на гърба си? Сега беше облечен в черно кимоно с къси ръкави, ушито нарочно за него от майката на Коецу. Новите му сандали, новата сламена шапка на главата му, всичко, което имаше, му беше подарено от хора, които го ценяха. И оризът, който ядеше отглеждаха други. Той живееше от чуждия труд. Как да се отблагодари за всичко, което правят за него?

Когато мислите му поеха в тая посока, усети как отвращението му към онова, което искаха от него многото му почитатели намалява. Страхът да не ги разочарова обаче оставаше.

Беше време корабът да отплава. Казаха се молитви за спокойно плаване, последни думи за сбогом. Невидимото време се настани между мъжете и жените останали на кея и техния отпътуващ герой. Корабът най-сетне вдигна котва и плавно се понесе навътре в морето. Огромните платна се развяха като криле на фона на лазурното небе. В този момент на кея задъхано дотърча някакъв човек. Видя отдалечаващия се кораб, спря и ядосано тропна с крак.

— Закъснях! — изръмжа на себе си. — Не биваше да почивам по пътя.

Коецу се приближи към него и попита:

— Вие не сте ли Мусо Гоносуке?

— Да — отвърна новодошлият, пъхайки тоягата си под мишница.

— Срещали сме се в Конгоджи в областта Кавачи.

— Да, разбира се. Вие сте Хонами Коецу.

— Радвам се да ви видя. От това, което чувах за вас напоследък, не ставаше ясно дали изобщо сте жив.

— Така ли? Кой ви е говорил за мен?

— Мусаши.

— Мусаши?

— Да, той беше мой гост до вчера. Получи няколко писма от Кокура. В едно от тях Нагаока Садо му пишеше, че сте пленен на връх Кудо. Предполагаше, че е възможно да сте ранен или убит.

— Да, но се оказа, че пленяването ми е било грешка.

— Научихме още, че Йори живее при Садо.

— Значи е на сигурно място! — възкликна Гоносуке и лицето му се отпусна от облекчение.

— Да. Какво ще кажете да седнем някъде и да поговорим?

Коецу заведе едрия майстор на тоягата в близкия магазин. Докато пиеха чай, Гоносуке разказа историята си.

За негов късмет Санада Юкимура бързо се убедил, че не е шпионин. Гоносуке бил освободен и двамата с Юкимура за кратко време се сприятелили. Юкимура не само се извинил за грешката на подчинените си, но и изпратил цял отряд да търси Йори.

Тъй като не намерили никъде тялото на момчето, Гоносуке решил, че е още живо. Започнал да претърсва наред околните области. Когато научил, че Мусаши е в Киото и че му предстои двубой с Коджиро, удвоил усилията си. Вчера се завърнал в Кудо и разбрал от Юкимура, че Мусаши тръгва днес за Кокура. Страхувал се да се появи пред него без Йори или поне без някакви вести за него. Но тъй като не знаел дали изобщо някога отново ще види своя Учител, все пак решил да тръгне насам. Извини се на Коецу за нехайното си отношение.

— Не се притеснявайте — каза Коецу, — след няколко дни тръгва друг кораб.

— Наистина се надявах да пътувам заедно с Мусаши.

Той замълча за миг, после сериозно продължи:

— Струва ми се, че това пътуване е повратен момент в живота му. Той непрекъснато работи над себе си. Мисля, че няма да загуби от Коджиро. При все, че в такива двубои нищо не се знае. Всеки воин трябва да преживее подобно нещо. А дали ще спечелиш, или ще загубиш е донякъде въпрос на късмет.

— Мисля, че нямаме причина да се тревожим. Мусаши бе съвсем спокоен. Изглеждаше напълно уверен в силите си.

— Сигурен съм, че е така. Но Коджиро също е много прочут. И, казват, откакто отишъл да служи при господаря Тадатоши, непрекъснато се упражнявал и поддържал формата си.

— Това ще бъде проверка на силата. Ще се състезават един гениален, но малко самонадеян воин и един обикновен човек, усъвършенствал до крайност способностите си. Прав ли съм?

— Не бих нарекъл Мусаши обикновен.

— Но той е такъв. И това е най-необикновеното в него. Не се задоволява и не разчита на естествените си заложби. Знаейки, че е обикновен човек, той непрекъснато се стреми да се усъвършенства. Никой не разбира какви нечовешки усилия е трябвало да положи. Сега дългогодишното му учение се увенча с успех и всеки говори за неговата дарба. По този начин хората, които ги мързи да работят над себе си, се успокояват.

— Благодаря ви за тези думи — каза Гоносуке.

Той почувства, че Коецу говори колкото за Мусаши, толкова и за самия него. Загледан в широкия, спокоен профил на по-възрастния мъж, си помисли: „А също и за себе си“.

Коецу изглеждаше точно такъв, какъвто беше — свободен човек, който съзнателно се е откъснал от останалия свят. Днес очите му не блестяха с оня плам, който го озаряваше в моменти на творческо вдъхновение. Те, дълбоки и бистри, излъчваха спокойствието на огледално гладка морска шир, над която се рее искрящо синьото, ефирно небе.

През вратата надникна един младеж и подвикна на Коецу:

— Ще си тръгваме ли?

— А, Матахачи! — приятелски му кимна Коецу. А към Гоносуке додаде:

— Май е време да тръгвам. Чакат ме.

— През Осака ли ще минете на връщане?

— Да. В случай, че пристигнем там навреме, ми се ще да хванем вечерния кораб за Киото.

— Ами тогава, бих могъл да ви придружа до там.

Вместо да чака няколко дни до следващия кораб, Гоносуке предпочете да продължи напред по суша.

Тримата тръгнаха редом. Разговорът се въртеше все около Мусаши. Обсъждаха сегашния му начин на живот, миналите му подвизи. По едно време Матахачи се обади:

— Искрено се надявам Мусаши да спечели, но знам, че Коджиро е костелив орех. Не е тайна, че има страхотна техника.

В гласа му нямаше и следа от ентусиазъм. Споменът за сблъсъка му с Коджиро все още го изгаряше отвътре. По здрач те вече вървяха по шумните улици на Осака. Изведнъж Гоносуке и Коецу установиха, че спътникът им го няма.

— Къде ли е изчезнал? — попита Коецу.

Върнаха се назад и не след дълго го намериха на другия край на моста. Застанал неподвижно, той в унес гледаше към речния бряг. Там се виждаха жени, които миеха пред къщите съдове, неолющен ориз и зеленчуци. Всъщност едва ли можеха да се нарекат къщи няколкото разнебитени бараки с общ покрив.

— Има нещо странно в изражението на лицето му — каза Гоносуке.

Двамата с Коецу се спряха на известно разстояние и го наблюдаваха.

— Това е тя! — извика Матахачи — Акеми!

В първия момент той се стъписа, виждайки колко капризна може да бъде понякога човешката съдба. Но после си помисли друго. Съдбата не се опитваше да му играе номера, срещайки го очи в очи със собственото му минало. Не, тя просто го заведе при половинката му. Макар и да не бяха законно женени, Акеми наистина беше негова съпруга. Следователно кармата й беше свързана с неговата.

Така че все някога, докато бяха живи на този свят, те щяха да се срещнат отново. Той трудно я позна. Не беше останала и следа от чара и кокетството й отпреди две години. Лицето й беше направо мършаво. Косата й — немита и вързана на нещо като кок. Носеше памучно кимоно с прави ръкави, което едва покриваше коленете й — облеклото на всички бедни домакини. Тези дрехи нямаха нищо общо с ярките коприни, красящи живота й на лека жена. Ходеше приведена с типичната походка на амбулантен търговец. В ръцете й се виждаше кошница, очевидно тежка, от която предлагаше миди, охлюви и водорасли. Непродадената стока доказваше, че търговията не върви особено добре.

На гърба й, привързано с мръсно парче плат, висеше дете на около годинка.

То, повече от всичко останало, накара сърцето на Матахачи да се разтупти. Притиснал лицето си с длани, той преброи месеците. Ако детето караше втората си годинка, трябваше да се е родило докато бяха в Едо. Значи когато ги наказваха публично, Акеми е била бременна.

Последните отблясъци на вечерното слънце се отразяваха във водата, танцуваха по лицето на Матахачи и то изглеждаше като обляно в сълзи. Той беше глух за шума около себе си. Единственото, което го интересуваше в момента, беше бавно отдалечаващия се по брега силует на Акеми. Матахачи се втурна да я настигне. Тичаше, размахваше ръце и крещеше името й. Коецу и Гоносуке тръгнаха подире му.

— Къде отиваш, Матахачи?

Той напълно беше забравил за тях. Спря и изчака да го настигнат.

— Извинявайте — измърмори той, — истината е, че…

Истината ли? Как да обясни на тях намеренията си, когато не можеше да ги обясни на самия себе си. Да подреди чувствата си в момента бе невъзможно. Все пак накрая изтърси:

— Реших да се откажа от свещеничеството. Ще се върна към обикновения живот. Все още не съм посветен.

— Обикновения живот ли? — възкликна Коецу. — Толкова скоро? Хм. Изглеждаш странно.

— Сега не мога да ви обясня. Дори и да ви кажа нещо, то вероятно ще ви прозвучи налудничаво. Просто видях жената, с която някога живеех. На гърба си тя носи дете. Мисля, че е от мен.

— Сигурен ли си?

— Ами… да.

— А сега се успокой и помисли! Твое ли е наистина това дете?

— Да! Аз съм баща!… Съжалявам. Не знаех. Срам ме е. Не мога да я оставя да живее в тая мизерия, да продава миди с кошница, сякаш е най-обикновена скитница. Трябва да си намеря работа и да помогна на детето си.

Коецу и Гоносуке се спогледаха изумени. При все, че се съмняваха дали Матахачи е с всичкия си, Коецу каза:

— Надявам се, че знаеш какво правиш.

Матахачи свали расото, облечено върху обикновено кимоно и го подаде на Коецу заедно с молитвената си броеница.

— Съжалявам за неприятностите, които ви създавам, но бихте ли предали това на Гудо в Мьошинджи? Ще съм ви благодарен, ако му кажете, че смятам да остана в Осака, да си намеря работа и да бъда добър баща.

— Сигурен ли си, че го искаш? Че имаш сили да изоставиш монашеството просто ей така.

— Сигурен съм. Учителят ми е казвал, че мога да се върна към светския живот когато пожелая.

— Хм.

— Учил ме е, че не е нужно да си в храма, за да живееш според религиозните предписания. По-трудно е, но и си струва повече, казвал ми е, да можеш да владееш себе си и да запазиш вярата си тук навън, сред лъжи, разврат и противоречия — най-страшните злини за човека. В чистия, светъл храм това е лесно.

— Сигурен съм, че е бил прав.

— Прекарах с него повече от година. Но не ми даде монашеско име. Винаги ме наричаше просто Матахачи. Може би някога ще ми се случи нещо, което няма да мога да разбера. Тогава веднага ще потърся учителя Гудо. Ще му предадете ли това от мое име? Моля ви!

С тези думи Матахачи се отдалечи.

Вечерният кораб

Един единствен червен облак, като развята дълга лента, висеше ниско на хоризонта. На дъното на гладкото като огледало море се виждаше един октопод.

Около обяд в устието на река Шикама навлезе тихо и незабелязано малка лодка. Сега, когато мракът все повече се сгъстяваше, тънка струйка дим се изви от мангала на палубата й. Възрастна жена чупеше пръчки и поддържаше огъня.

— Студено ли ти е? — попита тя.

— Не — отвърна момичето, легнало под някаква червена рогозка на дъното на лодката. Тя вяло поклати глава, после се надигна и отправи поглед към старицата:

— Не се притеснявай за мен, бабо. Ти самата трябва да се пазиш, гласът ти е прегракнал.

Осуги сложи на огъня канче с ориз, за да направи каша.

— Нищо ми няма — каза тя, — но ти наистина си болна. Трябва да се храниш добре, за да имаш сили, когато дойде корабът.

Оцу преглътна една сълза и се загледа в морето. Видя няколко лодки, излезли на лов за октоподи. Сред тях имаше и товарни. Но корабът от Сакай никакъв не се виждаше.

— Става късно — каза Осуги. — А твърдяха, че ще пристигне преди мръкнало.

В гласа й се долавяха нотки на нетърпение.

Новината за отпътуването на Мусаши се беше разпространила бързо. Когато стигна до Химеджи, Джотаро веднага изпрати човек да съобщи на Осуги. Тя, на свой ред, без бавене се отправи към Шиподжи. Там Оцу, все още не напълно здрава след побоя, беше на легло. Осуги идваше да моли за прошка толкова често и тъй сърцераздирателно след онази нощ, че за Оцу вече беше истинско бреме да я слуша. Не винеше старицата за състоянието си, а предполагаше, че се е възобновила болестта, която я беше задържала няколко месеца в дома на господаря Карасумару в Киото. Сутрин и вечер получаваше пристъпи на кашлица и лека треска. Отслабна, а лицето й стана по-красиво от всякога. Но това беше някаква прекалено крехка красота, натъжаваща всеки, който я срещаше и говореше с нея. Очите й обаче все още пазеха блясъка си. Нещото, което най-много я радваше, беше промяната, настъпила у Осуги. Първата дама на рода Хониден се бе убедила най-накрая, че отношението й към Оцу и Мусаши е било една голяма грешка. И сега се чувстваше преродена. А Оцу отново заживя с надеждата, че денят, в който ще срещне Мусаши, е съвсем близо. Веднъж Осуги й каза:

— За да залича всички нещастия, които ти сторих, по очи ще падна пред Мусаши, но ще измоля от него да оправи нещата между вас. Ще се кланям. Ще се извинявам. Ще убеждавам.

След като обяви пред семейството си и пред цялото село, че годежът между Матахачи и Оцу се разтрогва, тя унищожи документа, който удостоверяваше обещанието им да се оженят един за друг. След това незабавно се зае да разпространява, че единственият достоен и подобаващ на Оцу съпруг е Мусаши. След всички промени в селото, най-близкият човек на Оцу в Миямото беше Осуги. Старицата се зае с възстановяването на здравето й и всяка сутрин с тревога задаваше неизменните въпроси: „Яде ли? Взе ли си лекарството? Как си днес?“ Един ден със сълзи на очи каза:

— Ако онази нощ в пещерата не се беше върнала към живота, сигурно щях да поискам и аз да умра.

Никога преди това старицата не се беше колебала в избора си между истината и лъжата. Едно от последните неща, за които бе излъгала, остана новината, че Огин е в Сайо. Всъщност от години никой не бе чувал нищо за сестрата на Мусаши. Всичко, което се знаеше беше, че е омъжена в друга област. Така че заявленията на Осуги се струваха на Оцу направо невероятни. Дори да вярваше в искреността й за момента, Оцу не изключваше възможността след време от разкаянието на Осуги да не остане и помен. Но дните прерастваха в седмици, а старицата ставаше все по-внимателна към нея, все повече се раздаваше.

— Никога не съм предполагала, че сърцето й е толкова добро — с все по-голямо убеждение си казваше Оцу.

Откакто Осуги стана добра и сърдечна с всички около себе си, същото мнение споделяха и семейството, и съселяните й. Макар че много от тях изразяваха не дотам деликатно учудването си с думи от рода на „Какво й е станало на старата вещица?“.

Дори самата Осуги не можеше да се начуди как изведнъж всички бяха започнали да се отнасят толкова добре с нея. Преди дори най-близките й бяха готови да побегнат от страх, още щом я видят. Сега хората й се усмихваха и сърдечно разговаряха с нея.

Навлязла във възрастта, в която самият факт, че си жив е нещо, за което си струва да си благодарен, Осуги най-после видя какво значи да бъдеш обичан и уважаван. Веднъж един неин познат я запита прямо:

— Но какво става с вас? Лицето ви е все по-привлекателно при всяка следваща среща.

— Може и така да е — помисли си Осуги по-късно същия ден, гледайки се в огледалото.

Времето беше оставило своите следи. Когато пое на път, косата й бе все още черна, тук-там посребрена. Когато се върна, беше съвършено бяла. Всъщност тя нямаше нищо против това, защото вярваше, че с черното от косата й се е заличило и черното от сърцето й.

Корабът, на който пътуваше Мусаши, обикновено пристигаше в Шикама вечер. Спираше да свали пътници и да вземе някакъв товар.

Вчера, след като спомена това на Оцу, Осуги попита:

— Какво ще правиш?

— Много ясно — ще го посрещна, разбира се.

— В такъв случай тръгвам с теб.

Оцу изостави болничното си легло и след час двете бяха на път. Късно следобед пристигнаха в Химеджи. Осуги бдеше над Оцу като майка. През нощта в къщата на Аоки Тандзаемон бе решено да посрещнат Мусаши с празнична вечеря в крепостта Химеджи.

Всички бяха на мнение, че като се имат предвид предишните му преживявания в крепостта, подобно посрещане за него ще е чест. Дори Джотаро се съгласи.

След кратко обсъждане със самураите, приятели на Тандзаемон, се стигна до извода, че няма да е добре за Оцу открито да се срещне с Мусаши. Хората щяха да я помислят за негова тайна любовница. Тандзаемон обясни на Оцу и Осуги мотивите си и им предложи варианта с лодката. Така Оцу хем щеше да присъства, хем щеше да избегне злонамерени клюки.

Морето потъмня, а небето изгуби цвета си. Звезди затрептяха по него. Недалеч от къщата на бояджията, където Оцу живееше до неотдавна, двайсетина самураи от Химеджи очакваха пристигането на Мусаши. Бяха там от следобед.

— Може би сме объркали деня — обади се някой.

— Не, не се тревожи — отвърна друг, — изпратих човек да разпита тукашния човек на Кобаяши.

— Хей, онова там не е ли кораб?

Те шумно приближиха до водата.

Джотаро ги остави и хукна към малката лодка при устието на реката да съобщи новината:

— Оцу! Бабо! Корабът пристига! Корабът на Мусаши идва! — закрещя той към радостните жени.

— Наистина ли? Къде? — попита припряно Оцу.

Тя едва не падна във водата, докато се изправяше.

— Внимавай — предупреди я Осуги, като я прихвана.

Те стояха една до друга и гледаха с очакване в тъмнината. Малкото петънце в далечината бавно добиваше очертанията на огромно платно, което изглеждаше черно под светлината на звездите. То се движеше право към тях.

— Това е той — извика Джотаро.

— Бързо, веслото! — припряно каза Оцу — Закарай ни по-близо до кораба.

— Няма защо да бързаме. Някой от самураите на брега ще отиде да го посрещне с лодка.

— Значи тъкмо е време да тръгваме и ние! Съберат ли се всички, Оцу няма да има никакъв шанс да поговори с него.

— Не може, всички ще я видят!

— Твърде много време посвещаваш на това какво ще си помислят хората. Нали затова взехме тая лодка. Ако питаш мен, трябваше да чакаме в къщата на бояджията.

— Грешиш. Нима не знаеш какви са хората! Успокой се! Баща ми и аз ви обещаваме да намерим начин да го доведем при вас — той замълча за миг. — Когато слезе на брега, ще отиде да отдъхне в къщата. Тогава аз ще поискам да го видя и ще се погрижа той сам да дойде при теб. Ти само чакай тук. Ще се върна скоро.

И Джотаро се понесе към брега.

— Опитай да си починеш малко — каза Осуги.

Макар Оцу да лежеше послушно на рогозката си, тя очевидно дишаше с усилие.

— Пак ли те мъчи оная кашлица! — загрижено я попита старицата. Тя коленичи и разтри гърба на момичето. — Не се вълнувай, скоро Мусаши ще бъде тук.

— Благодаря ти, вече съм по-добре.

Тя потисна кашлицата си, позаглади и пооправи косата си, опитвайки си да си придаде малко по-представителен вид.

Мусаши все се бавеше и с времето безпокойството на Осуги нарасна. Тя остави Оцу в лодката и тръгна към брега.

Когато се скри от погледа й, Оцу скри рогозката и възглавницата си, пристегна обито и пооправи кимоното си. Сърцето й биеше както някога, когато беше седемнайсет-осемнайсет годишно момиче. Червените отблясъци на огъня, запален на носа на лодката, изпълваха сърцето й с топлина. Тя протегна към планшира нежната си бяла ръка, намокри гребена и го прокара още веднъж през косата си. После нанесе тънък слой пудра върху лицето си, толкова тънък, че едва се забелязваше. В края на краищата, успокои се тя, дори най-великият самурай би се погрижил за бледото си лице, ако внезапно го извика господарят му, а той току-що е станал от сън.

Това, което сериозно я притесняваше, беше какво ще му каже. Страхуваше се да не онемее, както се беше случвало преди при други техни срещи. Не би желала да каже нищо, което може да го разстрои. Така че трябваше да претегля внимателно всяка своя дума. Предстоеше му двубой, за който се говореше из цялата страна.

В този важен момент от живота си тя не можеше да допусне възможна загуба на Мусаши от Коджиро, макар да знаеше отлично, че една победа никога не е напълно сигурна. Всичко се случва. Но ако днес тя обърка нещо, а след това Мусаши падне убит, тя щеше да се обвинява цял живот. Нямаше да й остане нищо друго, освен да плаче до смърт и да се надява, подобно на оня древен китайски император, че в някой следващ живот ще срещне любимия си.

Оцу трябваше да му каже всичко, което бе таила в себе си през годините. Без значение какво самият той би казал или направил. Тя събираше сили, за да може да понесе този момент. Сега, когато до срещата им оставаше само миг, сърцето й заби лудо. В главата й цареше безпорядък от мисли, в който думите не можеха да изплуват.

При Осуги този проблем не съществуваше. Тя съумя да намери думите, с които щеше да се извини за неразбирането и омразата; думите, които щяха да освободят сърцето й от тежкото бреме и да измолят прошка. Като доказателство за своята искреност, тя щеше да направи всичко възможно животът на Оцу да се свърже с Мусаши.

Само редките отблясъци по водната повърхност нарушаваха тъмнината. Беше тихо. Бързите стъпки на Джотаро изведнъж се врязаха в тишината.

— Ето те най-после! — каза Осуги, която все още беше на брега. — Къде е Мусаши?

— Съжалявам, бабо.

— Съжаляваш? Какво искаш да кажеш с това?

— Слушай. Ще ти обясня всичко.

— Притрябвали са ми обясненията ти. Кажи идва ли Мусаши или не?

— Не.

— Не? — гласът й беше глух и пълен с разочарование.

Джотаро с доста измъчен вид разказа какво се бе случило. Когато според уговорката, един самурай отишъл да посрещне с лодка Мусаши, от кораба му казали, че спирка няма да има. Нямало пътници за Шикама, а товарите били качени на друг кораб. Самураят поискал да се види с Мусаши, който се показал на палубата. Поговорили, но той категорично отказал да слезе на брега. Двамата с капитана искали възможно най-бързо да стигнат в Кокура.

Когато самураят се върнал на брега, корабът вече плавал в открито море.

— Вече дори не се вижда — отчаяно каза Джотаро. — Сигурно е заобиколил боровите гори от другата страна на брега. Съжалявам. Никой няма вина.

— Ти защо не отиде с оня самурай в лодката?

— Не се сетих… Както и да е, няма какво да се направи. Безсмислено е да говорим повече.

— Сигурно си прав! Но колко жалко! Сега какво ще кажем на Оцу? Ти трябва да й го кажеш, Джотаро, аз не мога. Ще й разкажеш всичко както си е… Но първо се опитай да я успокоиш. В противен случай болестта й може да се влоши.

Не се наложи Джотаро да й обяснява. Седнала върху рогозката си малко встрани от тях, тя чу всичко. Плясъкът на вълните по лодката разбиваше сърцето й.

— Щом не днес, то със сигурност някой друг път — окуражаваше се тя. — Някога, на някой друг бряг.

Мислеше, че се досеща защо Мусаши не е пожелал да слезе на брега. Навсякъде в западен Хоншу и Кюсю, Сасаки Коджиро беше прочут като най-великия майстор на сабята. Мусаши щеше да се бие с най-добрия и беше решен да спечели на всяка цена. Така че мислите му вероятно бяха съсредоточени единствено върху победата.

Нищо друго не го интересуваше.

— Само като си помисля, че е бил толкова близо — въздъхна тя.

Сълзите потекоха по бузите й. Тя се загледа след невидимите вече платна, които бавно се насочваха на запад. После отчаяно се строполи в лодката.

За първи път в живота си осъзна оная велика сила, която нарастваше в нея с всяка следваща търкулнала се по бузата й сълза. Въпреки че беше толкова крехка, някъде дълбоко в себе си тя усещаше нечовешка мощ. Без сама да го осъзнава, волята й беше непоколебима. В дългите години на страдания и мъки, се беше научила да устоява на всичко. Свежа руменина покри бузите й, лицето й се съживи.

— Бабо! Джотаро!

Те бавно се приближиха. Джотаро попита:

— Какво има Оцу?

— Чух всичко.

— А, така ли?

— Не възнамерявам да плача. Заминавам за Кокура. Ще наблюдавам двубоя лично… Не можем да бъдем сигурни, че Мусаши ще победи. Ако загуби, ще взема праха му и ще го върна обратно тук.

— Но ти си болна.

— Болна ли?

Тя не допускаше тази мисъл до съзнанието си. Духът й беше толкова бодър, че надмогваше слабостта на тялото.

— Не мислете за това. Чувствам се отлично. Е, може би наистина не съм съвсем здрава, но докато не видя с очите си как ще свърши двубоя…

„Съм решила да не умирам“, бяха думите, които за малко не се изплъзнаха от устата й. Тя ги преглътна и се зае да се приготвя за път. Когато свърши, сама скочи от лодката, макар че за да го направи, трябваше да се хване здраво за ръба.

Сокол и момиче

По времето на битката при Секигахара Кокура беше крепост, командвана от господаря на Ики, Мори Кацунобу. По-късно я подновиха и разшириха, а управлението й бе поверено на друг. Кулите и снежнобелите й стени свидетелстваха за величието и достолепието на дома Хосокава, оглавяван в днешно време от Тадатоши, наследник на баща си Тадаоки.

Откакто неотдавна пристигна Коджиро, стилът Ганрю, развит от него на основата на стиловете на Тода Сейген и Канемаки Джисай, доби популярност из цялата област Кюсю. От всички краища, дори от Шикоку, заприиждаха желаещи да се учат. Те се надяваха след година-две обучение да получат грамота и да могат да се завърнат по родните си места като учители по този нов стил.

Коджиро беше уважаван от всички, включително и от Тадатоши, за който се носеше слух, че възкликнал:

— Какъв чудесен воин си намерих!

Всички в огромното имение Хосокава бяха на мнение, че Коджиро е човек с „изключителен характер“. Когато пътуваше до крепостта или обратно до дома си, той винаги беше много стилен. Придружаваха го седмина души с копия. Хората прекъсваха работата си, за да го поздравят и да поднесат почитанията си. Главният наставник по бойни изкуства в Хосокава преди появяването на Коджиро беше Уджийе Магоширо. Той практикуваше стила Шинкаге. Но дойде Коджиро и звездата му бързо залезе, докато славата на новия учител растеше с часове. Той се отнасяше с прикрито високомерие към своя предшественик. Веднъж подметна на господаря Тадатоши:

— Не бива да освобождавате от длъжност Уджийе. Стилът му може да не е нещо особено, но у него има мъдрост, каквато липсва на нас, по-младите.

Той предложи двамата с Магоширо да обучават в различни дни в доджото на крепостта. Така и стана. Веднъж Тадатоши каза:

— Според Коджиро стилът на Магоширо не е блестящ, но е завършен. Според Магоширо Коджиро е гений, с който малко хора биха се осмелили да премерят силите си. Кой от тях има право? Бих желал да организираме среща помежду им.

Двамата се съгласиха да застанат един срещу друг в присъствието на негово височество. Щяха да се бият с дървени саби. Коджиро при първата възможност прибра сабята си и като седна в краката на своя противник, заяви:

— Не съм достоен да се бия с вас, простете дързостта ми.

— Не ставайте смешен — отвърна Магоширо, — знаете отлично, че аз съм този, който не е достоен.

Хората, които наблюдаваха сцената, се разделиха на два лагера. Според едните Коджиро реагира така от съжаление към Магоширо. Според другите, влагаше в жеста собствен интерес. Каквато и да беше причината, уважението към него нарасна още повече. Отношението му към Магоширо остана все така снизходително. Заговореше ли се обаче, не дай боже, с добро за нарастващата слава на Мусаши в Едо, Коджиро побесняваше:

— Мусаши ли? — презрително процеждаше той. — Той е достатъчно хитър, за да си създаде име. Както научавам, омайвал хората с приказки за оня свой стил с две саби. Съгласен съм, че има дарба. Едва ли някой в Осака може да излезе насреща му.

Но винаги в такива случаи Коджиро се стараеше да внуши на събеседника си, че не казва всичко, което знае по въпроса.

Един опитен самурай, негов гост, веднъж каза:

— Никога не съм се срещал с него, но се говори, че този Миямото Мусаши е най-великият майстор на сабята от времето на Коидзуми и Цукахара насам. С изключение на Ягю Секишусай, разбира се. Изглежда всички са на мнение, че ако не е най-добрият, то поне със сигурност е голям майстор.

Коджиро се засмя, но в гласа му нещо трепна:

— Е, хората понякога са слепи — язвително подхвърли той. — Така че не се учудвам, дето някои го имат за велик човек и превъзходен воин. Това само показва докъде е стигнало Изкуството на войната, що се отнася до стил и поведение на бойците. Живеем във време, когато всеки, който си направи добра реклама, се превръща във водач на стадото. Поне масите го приемат за такъв. Излишно е да ви казвам, че съм на друго мнение. Преди години в Киото наблюдавах как Мусаши се опитва да се изтъкне. Показа цялата си бруталност и мерзост, излизайки сам срещу школата Йошиока в Ичиджоджи. Всъщност „мерзавец“ не е точното определение за такъв като него. Да, разбирам, другите са имали числено превъзходство. Но той какво направи? При първия удобен случай си плю на петите.

— Като се знаят миналото му и самонадеяните му амбиции, мисля, че е човек, върху който не си струва дори да се изплюеш. Ха-ха… Ако някой, прекарал целия си живот в опити да изучи Изкуството на Войната, може да се нарече специалист, да, тогава Мусаши е такъв. Но майстор на сабята? Не, това не.

Коджиро очевидно приемаше успехите на Мусаши като лична обида. Настоятелността, с която се опитваше да убеди всички и всеки в правотата си беше толкова стремителна, че дори най-верните му почитатели изпадаха в недоумение. В крайна сметка се разчу, че между двамата има дългогодишна вражда. Не след дълго се понесоха и клюките за предстоящ двубой.

По искане на господаря Тадатоши, Коджиро най-накрая реши да му изпрати своето предизвикателство. През следващите няколко месеца в цялото имение Хосокава се обсъждаше само това — кога ще се състои битката, кой ще излезе победител…

Вече доста възрастният Ивама Какубей се отбиваше при Коджиро по два пъти на ден по всякакви поводи. Една вечер в началото на четвъртия месец, когато розовите цветове на вишната вече бяха окапали, той мина през градината пред дома на Коджиро, където в сянката на камъните цъфтяха яркочервени азалии. Въведоха го в една вътрешна стая, осветена само от гаснещата светлина на вечерното слънце.

— О, Учителю, радвам се да те видя — провикна се Коджиро през прага, където беше седнал да храни сокол, кацнал на ръката му.

— Нося ти новини — каза Какубей, влизайки. — Родовият съвет днес обсъди въпроса за мястото на двубоя в присъствието на негово височество и излезе с решение.

— Заповядайте, седнете — долетя от съседната стая гласът на един прислужник.

Какубей измрънка нещо за благодарност, седна и продължи:

— Получиха се много предложения за различни места. Сред тях имаше такива за Кикунонагахама и брега на река Мурасаки. Но всичките бяха отхвърлени, било защото са тесни, било защото са много открити. Разбира се, не е трудно да се поставят бамбукови огради, но това няма да попречи на тълпите да се стекат към брега на реката. Хората са жадни за зрелища.

— Разбирам — каза Коджиро, докато все още разглеждаше внимателно очите и клюна на сокола си.

Какубей, който очакваше думите му да бъдат следени малко или повече със затаен дъх, посърна. Обикновен гост не би си позволил подобно нещо, но Какубей каза:

— Влез вътре. Няма смисъл да говоря, ако стоиш там навън.

— Идвам — небрежно отвърна Коджиро, — само да приключа с храненето на птицата.

— Това ли е соколът, който господарят Тадатоши ти подарил, след като сте ходили заедно на лов миналата пролет?

— Да, казва се Амаюми. Колкото повече свиквам с него, толкова повече се привързвам.

Той изхвърли остатъка от храната и като нави червената връв, с която беше вързал птицата за врата, извика на младия прислужник, застанал зад гърба му.

— Вземи го, Тацуносуке, и го занеси в клетката.

Птицата мина от ръка на ръка и Тацуносуке се отдалечи през просторната градина. Зад обичайната за такива места изкуствена могилка, се виждаше борова горичка, заградена в другия край.

Градината се простираше по течението на река Итацу. В околността живееха още доста служители на Хосокава.

— Извинявай, че те накарах да чакаш — каза Коджиро.

— Не се притеснявай. Не съм чужд човек. Тук се чувствам почти като в дома на сина си.

Влезе една около двайсетгодишна прислужница, която с грациозни движения им наля чай. Тя погледна към госта и го подкани да вземе чашата си. Какубей й кимна приятелски.

— Радвам се да те видя, Омицу. Винаги си толкова хубава.

Тя се изчерви чак до яката на кимоното си.

— А вие винаги се шегувате с мен — отвърна и бързо излезе.

Какубей поде:

— Казваш, че колкото повече свикваш със сокола, толкова повече го харесваш. А как е с Омицу? Не е ли по-приятно тя да е до теб, вместо една хищна птица? Все се каня да те попитам, какви намерения имаш спрямо нея?

— Случайно тя да е идвала при теб без мое знание?

— Признавам, че дойде да поговорим.

— Глупачка! Не ми е казала и дума — той хвърли ядосан поглед към бялото шоджи.

— Не се ядосвай, какво толкова, като е дошла при мен! — той изчака, докато лицето на Коджиро добие по-кротко изражение, а после продължи: — Съвсем естествено за една жена е да се тревожи. Не че Омицу се съмнява в това, че я харесваш, но всеки на нейно място би се запитал какво ли го очаква в бъдеще. Искам да кажа, че се притеснява какво ще стане с нея.

— Предполагам, казала ти е всичко?

— Защо да крие? Това е най-естественото нещо, което може да се случи между мъж и жена. Някой ден ще ти се прииска да се ожениш. Имаш тази огромна къща с множество прислуга. Защо не?

— Можеш да си представиш какво ще кажат хората, ако се оженя за момиче, което преди това ми е било прислужница.

— Какво значение имат хорските приказки? А вече е много късно да я изгониш. Пък ако и тя не е достойна за твоя съпруга! От добро семейство е. Племенница е на Оно Тадааки.

— Да, така е.

— А ти си я срещнал, когато си бил в доджото на Тадааки и си му отворил очите за това в какво плачевно състояние се намира неговото училище.

— Да. Не се гордея особено с този период от живота си, но не мога да го скрия от някой толкова близък като теб. Имах намерение някой ден да ти разкажа цялата история… Както сам каза, беше след двубоя ми с Тадааки. Когато поех към къщи, вече беше тъмно. Омицу, тогава тя живееше при чичо си, ме съпроводи с малък фенер. Повървя с мен надолу по склона Сайкачи. Докато вървяхме заедно, не знам как стана, започнах да я ухажвам. Тя го взела на сериозно. След изчезването на Тадааки дойде да ме види и…

Беше ред на Какубей да се изненада. Той направи знак с ръка в смисъл, че е чул достатъчно. Всъщност съвсем доскоро не знаеше, че Коджиро е прибрал Омицу при себе си още преди да напусне Едо и да дойде в Кокура. Изненада го не само собствената му наивност, но и умението на Коджиро да се хареса на една жена, да има връзка с нея и да запази всичко това в тайна.

— Остави всичко на мен — каза той. — В момента по-скоро би ти попречило да обявиш сватба. Всичко по реда си. Можеш да се задомиш и след двубоя.

Той, подобно на мнозина, беше убеден, че само след няколко дни славата на Коджиро ще блесне окончателно и с пълна сила, а името му ще се разнесе навсякъде. Присетил се за целта на своето посещение, той каза:

— Както вече споменах, съветът избра мястото на двубоя. Имаше предложение да е някъде във владенията на господаря Тадатоши, където няма да се стекат много хора. Стигна се до споразумение, че най-подходящ би бил някой от островите. Спряха се на Фунашима, малък остров между Шимоносеки и Моджи.

Какубей замълча за миг, после продължи:

— Чудя се, дали да не огледаме околността преди пристигането на Мусаши? Ще ти даде известна преднина.

Той се обоснова с това, че когато един воин познава дадена местност, може да си създаде приблизителна представа за хода на битката. Би могъл да прецени колко да затегне сандалите си, как да използва неравностите и положението на слънцето. Най-малкото познаването на местността би дало на Коджиро чувство за сигурност — нещо невъзможно, ако я виждаше за първи път.

Какубей предложи да наемат рибарска лодка и да отидат да разгледат Фунашима на другия ден. Коджиро отказа.

— Цялата тънкост на Изкуството на войната е да бъдеш достатъчно бърз, за да можеш да уловиш удобния случай. Дори да се презастраховаш, често се случва противникът ти да усети всички предварителни клопки и да измисли начин да ги избегне. Много по-добре е да се хвърлиш в битката с открито сърце и да запазиш пълна свобода на движенията.

Убеден в правотата на доводите му, Какубей не отвори повече дума за това. Коджиро повика Омицу и тя поднесе саке. Двамата мъже пиха и разговаряха до късно. От спокойствието, с което Какубей пиеше сакето си, можеше да се съди, че е доволен от живота и че чувства как усилията му да помага на Коджиро са възнаградени.

С тон на горд със сина си баща той каза:

— Мисля, че трябва да кажем на Омицу. Когато всичко свърши, може да поканим роднините и приятелите й за сватбената церемония. Чудесно е, че си отдаден изцяло на сабята си. Но нали трябва да създадеш и семейство, ако искаш да се продължи името ти. Когато се ожениш, ще чувствам дълга си към теб изпълнен.

За разлика от развълнувания от щастие старец, оставил зад гърба си дълги години служба, Коджиро не даваше признаци да се е опиянил. Но той и без друго вече се замисляше как да промени начина си на живот. Какубей предложи, а Тадатоши се съгласи, когато обявиха двубоя да освободи Коджиро от служебни задължения. В началото при пристигането си тук, той се наслаждаваше на непривично много свободно време. Но с всеки следващ ден все повече и повече хора започнаха да хлопат на портата му и той се видя принуден да ги приема. Особено напоследък времето му за почивка съвсем намаля. При все това не му се щеше да се изолира и да отпраща посетителите си. Направеше ли го, веднага щяха да тръгнат слухове, че е изгубил качествата си.

Хрумна му, че може да си прави всеки ден разходки сред природата, придружен единствено от любимия си сокол. При хубаво време се чувстваше чудесно скитайки из полето или планината. Компанията на птицата му бе напълно достатъчна.

Когато нейните пъргави, небесно сини очи набелязваха жертвата си в небето, Коджиро я пускаше. После със своите собствени, също толкова пъргави очи, проследяваше полета й. Гледаше как се извисява нагоре, за да се спусне миг по-късно върху плячката си. Докато перата й докоснеха земята, Коджиро оставаше без дъх, онемял, сякаш сам той е сокол. „Браво, точно така!“, възкликваше, щом смъртният удар биваше нанесен. Коджиро научи много от хищната птица. В резултат на съвместните им ловни излети на лицето му бе започнала да се изписва все по-голяма увереност.

Когато вечер се завръщаше вкъщи, Омицу го посрещаше с подути от плач очи. Болеше го от опитите й да скрие от него лицето си. За него беше немислимо да загуби от Мусаши. Въпреки това въпросът какво ще стане с нея в случай, че падне убит, се прокрадваше в мислите му. Там беше и образът на мъртвата му майка, за която толкова рядко се беше сещал през годините. Всяка нощ преди да заспи той виждаше пред себе си лазурните очи на сокола и подутите очи на Омицу, които се смесваха по странен начин с мимолетния спомен за майчиното лице.

Преди тринадесетия ден

Шимоносеки, Моджи, градът под крепостта Кокура — през последните няколко дни много хора пристигнаха там, а почти никой не си тръгна. Странноприемниците бяха препълнени. Пред тях бяха вързани в редица коне.

Крепостта издаде заповед, която гласеше:

На тринадесетия ден от този месец, в осем часа сутринта, на остров Фунашима в протока Нагато, в Будзен, Сасаки Коджиро Ганрю, самурай от това имение, по заповед на негово височество, ще се срещне в двубой с Миямото Мусаши Масана, ронин от областта Мимасака. Строго се забранява на поддръжниците и на двете страни да помагат по какъвто и да е начин или да навлизат във водата между селището и острова. До десет часа сутринта на тринадесети никакви плавателни съдове, пътнически кораби и рибарски лодки няма да бъдат допускани в района.

Месец четвърти, (1612 г.)

Съобщението беше разлепено на всички важни кръстовища в града, по кейовете и на обществените места.

— Тринадесети? Това не е ли вдругиден?

— Хора от всички краища на страната ще се стекат насам, за да наблюдават срещата. Ще има какво да разказват като се приберат вкъщи.

— Разбира се, че ще искат да видят двубоя. Но как ли ще успеят, когато островът е на час път от брега?

— Ами ако човек се изкачи на връх Кадзаки, може да види боровете на Фунашима. Дали ще видят нещо или не, хората пак ще дойдат. Та дори само за да позяпат лодките и тълпите в Будзен и Нагато.

— Дано времето да се задържи добро.

Поради забраната за движение по реката лодкарите, които иначе биха си докарали добри пари, развозвайки желаещите, печелеха не много. Посетители и местни сновяха насам-натам в търсене на подходяща наблюдателна позиция.

Около обяд на единадесети, една жена с кърмаче на гърдите крачеше напред-назад пред евтина закусвалня, където пътят от Моджи навлиза в Кокура. Бебето, изтощено от пътуването, не спираше да плаче.

— Какво, спи ли ти се? Хайде, дремни си малко. Ето, така. Спинкай, спинкай.

Акеми потрепваше ритмично с крак. По лицето й нямаше и следа от грим. Детето беше преобърнало изцяло живота й. Но тя не съжаляваше за нищо. Отвътре излезе Матахачи. Беше облечен в избеляло кимоно без ръкави. Единствената следа от времето, когато беше решил да се замонашва, беше превръзката на главата му, скриваща някога бръснатото му теме.

— О, милото ми то, какво става? — каза той. — Още ли плачкаш? Би трябвало вече да спиш! Хайде, Акеми, ще го взема, докато хапнеш. Нахрани се добре, за да имаш повече мляко.

Той взе детето на ръце и започна тихичко да му припява приспивна песен.

— Каква изненада! — чу се глас зад гърба му.

— Моля? — Матахачи се вторачи в приближаващия се мъж, без да го познае.

— Аз съм Ичиномия Гемпачи. Преди няколко години се срещнахме в една борова гора близо до улица Годжо в Киото. Май си ме забравил.

Тъй като Матахачи продължаваше да го гледа озадачено, Гемпачи додаде:

— Ти се подвизаваше под името Сасаки Коджиро.

— О! — почти извика Матахачи. — Монахът с тоягата!…

— Точно така. Радвам се да те видя отново.

Матахачи побърза да се поклони, но с движението си разбуди детето.

— Хайде да не почваме отново — замоли му се той.

— Чудя се — каза Гемпачи, — дали случайно не знаеш къде е къщата на Коджиро? Разбрах, че живеел тук, в Кокура.

— Съжалявам, нямам представа. Току-що пристигам.

От закусвалнята излязоха двама самураи. Единият се обърна към Гемпачи:

— Ако питаш за къщата на Коджиро, тя е точно до река Итацу. Ще ти покажем накъде да вървиш, ако искаш.

— Много съм ви благодарен. Довиждане, Матахачи.

Мъжете отминаха, с тях и Гемпачи. Матахачи, забелязал мръсотията и праха по дрехите му, си помисли: „Дали е дошъл чак от Кодзуке!?“

Беше направо изумен от това колко далеч бе стигнала новината за предстоящата битка. После в мислите му изплува спомена за неговия бой с Гемпачи. Той потрепери. Колко безполезен и повърхностен, колко безсрамен е бил тогава! Само като си помисли как се опита да пробута онзи документ от Школата Чуджо за свой собствен, как се представяше под чуждо име… Все пак щом съзнаваше колко недодялан и груб е бил по онова време, значи има надежда. Най-малкото поне се е променил оттогава.

„Предполагам, помисли си той, че дори такъв некадърник като мен може да успее, стига да държи мисълта си будна и да не престава да опитва.“

Чула, че бебето пак плаче, Акеми заряза храната си и изхвърча навън от закусвалнята.

— Извинявай — каза тя, — ей сега ще го взема.

След като завърза бебето на гърба й, Матахачи нарами една чанта — от тези, които носят продавачите на сладкиши — и двамата бяха готови да продължат. Доста пътници със завист се обърнаха след бедното, но очевидно щастливо семейство. Една възрастна, миловидна женица, ги настигна и възкликна:

— Какво сладко бебе! На колко е? О, вижте, то се смее!

Като по команда придружаващият я прислужник се спря и се вгледа в детето.

Повървяха известно време заедно. Когато дойде време Матахачи и Акеми да се отклонят по една странична уличка, за да потърсят странноприемница за през нощта, жената каза:

— О, вие натам ли сте?

Тя им махна за сбогом, а после добави:

— Виждам, че също не сте оттук, но не знаете ли случайно къде е къщата на Сасаки Коджиро?

Матахачи й предаде това, което току-що беше чул от двамата самураи. Докато гледаше как се отдалечава, мрачно измърмори:

— Какво ли прави майка ми сега?

Той вече имаше дете и беше започнал да уважава чувствата й.

— Хайде, да вървим — подкани го Акеми.

Матахачи стоеше неподвижно и гледаше с невиждащ поглед след старата жена. На възраст тя беше горе-долу колкото Осуги.

Къщата на Коджиро беше пълна с гости.

— Това е голяма възможност за него.

— Да. Така веднъж завинаги ще се затвърди името му.

— Ще стане известен навсякъде.

— Всичко това е вярно, но нека не забравяме кой е противникът му. Ганрю ще трябва много да внимава.

Много от тях бяха пристигнали предишната вечер. Голямата приемна, страничните входове, коридорите — навсякъде беше пълно с посетители. Някои бяха дошли от Киото и Осака, други от западен Хоншу, имаше и гост от село Джокьоджи в далечната област Ечидзен. Тъй като домакинството на Коджиро не разполагаше с необходимия брой прислужници, Какубей му бе изпратил няколко от своите да помагат. Учениците на Коджиро непрекъснато сновяха навътре-навън с горящи от нетърпение лица.

Имаше нещо, което свързваше всички приятели и последователи, събрали се тук: независимо дали познаваха Мусаши или не, за всички тях той беше врагът. Особено ожесточени в омразата си бяха провинциалните самураи, които по едно или друго време бяха изучавали методите на школата Йошиока. Унижението от загубата в Ичиджоджи гризеше сърцата и мислите им. Нещо повече, самостоятелността, с която Мусаши си изгради име, му беше спечелила много врагове. Учениците на Коджиро го мразеха така, сякаш омразата към него беше нещо напълно естествено. Един млад самурай въведе в претъпканата дневна новопристигнал посетител и обяви:

— Този човек е дошъл от Кодзуке.

Мъжът се представи:

— Името ми е Ичиномия Гемпачи.

След което скромно зае мястото си между останалите. Из стаята се разнесе одобрителен шепот, израз на уважение към влезлия — все пак Кодзуке беше много далеч на североизток. Гемпачи помоли да сложат талисмана, донесен специално за Коджиро от връх Хакуун, пред домашния олтар. С това одобрителният шепот в стаята се засили.

— На тринадесети времето ще е хубаво — отбеляза един от присъстващите, поглеждайки изпод стрехите към огненочервеното вечерно слънце. — Днес е единадесети, утре — дванадесети, вдругиден…

Като се обърна към Гемпачи, друг от гостите каза:

— Мисля, че пристигането ви от толкова далеч, за да пожелаете успех на Коджиро е забележителен жест. Имате ли някаква връзка с него?

— Аз съм служител в дома на Кузанаги в Шимонида. Покойният ми господар, Кузанаги Тенки, бе племенник на Канемаки Джисай. Тенки познаваше Коджиро от времето, когато е бил момче.

— Чувал съм, че Коджиро е учил при Джисай.

— Да, така е. Той бил в едно училище с Ито Итосай, който неведнъж ми е споменавал, че Коджиро е бил блестящ боец.

Гемпачи продължи, разказвайки как Коджиро решил да се отрече от грамотата на Джисай и да си създаде свой собствен стил. Спомена и колко упорит бил Коджиро още от малък.

Посрещайки любопитните въпроси с подробни отговори, Гемпачи не преставаше да говори.

— Ганрю Сенсей не е ли тук? — попита млад прислужник, като се опитваше да си проправи път сред тълпата. Не го видя и продължи да търси от стая в стая, като недоволно си мърмореше нещо под носа. Изведнъж попадна на Омицу, която чистеше стаята на Коджиро.

— Ако търсиш господаря — каза тя, — ще го намериш при клетката на сокола.

Коджиро беше влязъл при птицата и внимателно се вглеждаше в очите й. Беше я нахранил, почистил перата й, подържал известно време върху юмрука си и сега я галеше с любов.

— Сенсей.

— Да?

— Дойде една жена, която твърди, че идвала от Ивакуни за да ви види. Каза, че ще я познаете, когато я видите.

— Хм. Може би е по-младата сестра на майка ми.

— Къде да я поканя?

— Не искам да я виждам. Не искам да виждам никого… Но предполагам, че се налага. Все пак ми е леля. Заведи я в стаята ми.

Прислужникът излезе и Коджиро се провикна:

— Тацуносуке.

— Да, господарю.

Тацуносуке също влезе в клетката и коленичи зад Коджиро. Един от учениците, които живееха в къщата, той рядко се отдалечаваше от своя учител.

— Не остана много време, нали? — каза Коджиро.

— Де, господарю.

— Утре ще отида в Крепостта да поднеса почитанията си към господаря Тадатоши. Не съм го виждал скоро. След това ми се ще да прекарам една спокойна нощ.

— Тук има толкова много хора. Защо не отпращате част от тях? Трябва добре да си починете.

— Точно това смятам да направя.

— Толкова много гости дойдоха, че ми се струва, че собствените Ви поддръжници ще ви изтощят.

— Не говори така. Те са дошли от близо и далеч… Дали ще спечеля или не, зависи от това какво ще се случи в определения ден и час. Не казвам, че зависи изцяло от съдбата, но… Така става с воините — понякога губят, друг път печелят. Ако Ганрю умре, ще намериш две завещания в работния ми кабинет. Едното предай на Какубей, а другото на Омицу.

— Написал сте завещание?

— Да. Един самурай трябва да вземе тази предварителна мярка. Още нещо. В деня на двубоя имам право на един помощник. Искам ти да бъдеш с мен. Ще дойдеш ли?

— Това е чест, която не заслужавам.

— Вземи и Амаюми — погледна той сокола си. — Така ще се чувствам по-спокоен, докато пътуваме до острова.

— Разбрах всичко.

— Добре. А сега да отида да видя скъпата си леля.

Намери я да седи в стаята му. Вечерните облаци навън бяха почернели, подобно на разтопено желязо, което току-що е изстинало. Стаята беше обляна от бялата светлина на свещ.

— Благодаря ти, че дойде — каза той и се постара да изрази уважението си.

След смъртта на майка му, лелята беше тази, която го отгледа. За разлика от майка му тя изобщо не го глезеше. Съзнаваше отговорността, която е поела пред паметта на по-голямата си сестра. И го беше възпитавала с единствената мисъл да го направи достоен продължител на името Сасаки и виден мъж със собствени принципи.

От всичките му роднини тя се интересуваше най-много от неговото бъдеще.

— Коджиро — тържествено започна тя. — Разбирам, че си на прага на един от решителните моменти в живота си. Всички в къщи се вълнуват. Почувствах, че непременно трябва да те видя поне още веднъж. Радвам се, че дойде толкова бързо.

Тя мълчаливо сравняваше достолепния, изискан самурай пред себе си с младежа, който преди години беше напуснал дома си само с една сабя.

С все още наведена глава, Коджиро отговори:

— Минаха цели десет години. Надявам се ще ми простиш, задето не поддържах връзка с теб. Не знам дали хората смятат общественото ми положение за успех, но аз все още не съм постигнал онова, за което съм предопределен. Затова и не ти писах.

— Няма значение. През цялото време получавах новини за теб.

— Дори в Ивакуни?

— О, разбира се. Всички там са с теб. Ако загубиш от Мусаши, цялото семейство Сасаки, цялата област дори, ще бъде опозорена. Господарят на Хоки, Катаяма Хизаясу, който е отседнал като гост в имението Кикава, има намерение да доведе голяма група самураи от Ивакуни да наблюдават двубоя.

— Така ли?

— Да. Те страшно ще се разочароват, когато научат, че не се позволява движението на лодки… О, щях да забравя. Ето, донесла съм ти нещо.

Тя отвори малък вързоп, от който извади сгъната дреха. Беше изтъкана от бял памук. Върху нея бяха избродирани имената на бога на войната и на богинята-пазителка, почитана от воините. На двата ръкава беше извезано санскритско заклинание за щастие. Над него се бяха трудили сто почитателки на Коджиро. Той благодари и почтително поднесе дрехата към челото си. После каза:

— Сигурно си изморена от пътуването. Можеш да останеш в тази стая и да си легнеш да спиш когато поискаш. Сега ще те помоля да ме извиниш.

Той я остави и отиде да поседи малко в друга стая, където скоро надойдоха гости, с различни подаръци — свещен амулет от светилището Хачиман на връх Отоко, ризница, буре саке… Скоро почти нямаше къде да се седне от хора и вещи. Макар че всички бяха искрени в благопожеланията си за победа, истина беше също, че осем на всеки десет от тях бяха напълно сигурни в неговата победа и се надяваха тя да подпомогне собственото им издигане.

„Ами ако бях ронин!“, помисли си той.

Макар лицемерието на хората да го отвращаваше, той намираше успокоение в това, че е успял сам, без ничия помощ, да накара поддръжниците си да му вярват.

„Трябва да победя. Трябва. Трябва.“ Мисълта за победата прибави още един душевен товар към останалите. Той го осъзнаваше, но не можеше да се отърси от него. „Победа, победа, победа.“ Подобно на подгонена от вятъра вълна думата продължи да отеква в съзнанието му. Но дори самият Коджиро не бе в състояние да разбере защо този първичен порив за победа го беше обладал толкова настоятелно. Нощта напредваше, но доста от гостите не си тръгваха, седяха, пиеха и си говореха. Беше станало доста късно, когато най-после се разнесе новината:

— Днес е пристигнал Мусаши. Видели са го да слиза от някакъв кораб в Моджи, а по-късно и из улиците на Кокура.

Реакцията беше мигновена, макар думите да бяха произнесени плахо, с възбуден шепот.

— Естествено.

— Не е ли редно някой от нас да отиде да огледа наоколо за него?

На разсъмване

Мусаши пристигна в Шимоносеки няколко дни по-рано. Тъй като там не познаваше никого и никой не го познаваше, прекара няколко дни, необезпокояван от ласкатели и сплетници.

На единадесети сутринта той пресече пролива Камон и пристигна в Моджи, където потърси Нагаока Садо, за да потвърди пред него, че е съгласен с времето и мястото на двубоя.

В преддверието го посрещна един самурай. Той го погледна най-невъзмутимо и си помисли: „Значи това е знаменитият Миямото Мусаши!“ Всичко, което младият мъж изрече на глас обаче беше:

— Господарят все още е в крепостта, но ще се върне всеки момент. Моля, влезте да го изчакате.

— Не, благодаря Ви. Нямам друга работа с него, и ако бъдете така любезен да му предадете едно съобщение…

— Но вие идвате толкова отдалеч. Той би бил твърде разочарован, ако ви изпусне. Ако обаче наистина трябва да тръгвате, моля ви, нека поне кажа на останалите, че сте тук.

Самураят едва се изгуби от погледа му, когато от къщата изхвръкна Йори и се хвърли в обятията на Мусаши.

— Сенсей!

Мусаши го потупа по главата.

— Прилежно ли учи, като добро момче?

— Да, господине.

— Какъв си станал висок!

— Знаехте ли, че съм тук?

— Да, Садо ми писа. Освен това чух да се говори за теб и в къщата на Кобаяши Тародзаемон в Сакай. Радвам се, че си тук. Живот в къща като тази ще ти се отрази добре.

Йори го погледна разочаровано.

— Какво има? — попита Мусаши — Да не си забравил колко добър беше с теб Садо?

— Не съм, господине.

— Знаеш, че тук трябва да изучаваш не само бойните изкуства, нали? Трябва да се учиш от книгите. И макар да трябва да си първият, който при нужда ще помогне, от теб се иска да си по-скромен от другите момчета.

— Да, господине.

— И не се изкушавай да почваш да се самосъжаляваш. Много момчета, които са изгубили родителите си като теб, правят така. А не би могъл да се отблагодариш за топлотата и обичта, с която те ограждат хората, ако сам не им отвръщаш със същото.

— Да, господине.

— Ти си умен, Йори, но внимавай. Не се оставяй буйният ти характер да те води. Научи се да се владееш. Ти все още си дете. Животът е пред теб. Пази го, докато се появи наистина сериозна причина да го пожертваш — заради страната, заради честта си, заради Пътя на самураите. Дръж на живота си и го живей честно и с разум.

Йори беше обзет от натрапчивото усещане, че Мусаши се сбогува с него. Завинаги. Интуицията му би доловила това, дори Мусаши да не му бе говорил за толкова сериозни неща. А сега, след като се спомена и думата „живот“ у него не остана и капка съмнение. Мусаши едва я изрече, и Йори вече бе заровил глава в пазвата му. Детето зарида неудържимо.

Мусаши, забелязвайки спретнатия вид на Йори — прилежно сресана коса, вързана на опашка, безупречно бели чорапи — вече съжаляваше за думите си.

— Не плачи — каза му.

— Но ако вие…

— Престани да хленчиш. Ще те видят хората.

— Вие… вие вдругиден заминавате за Фунашима, нали?

— Да, налага се.

— Вие ще спечелите, моля ви, спечелете! Не мога да понеса мисълта, че няма да ви видя отново.

— Ха-ха. Затова ли плачеш?

— Някои говорят, че не можете да победите Коджиро — не биваше да се съгласявате на тоя двубой.

— Това не ме изненадва. Хората винаги говорят така.

— Но вие можете да го надвиете, нали, сенсей?

— Дори не съм се и замислял.

— Искате да кажете, че сте сигурен, че няма да загубите?

— Дори и да загубя, ще го направя достойно.

— Но ако мислите, че е възможно да загубите, защо просто не отидете някъде за известно време?

— И в най-долната клюка винаги има зрънце истина, Йори. Може и да съм сгрешил, но след като се е стигнало дотук, да избягам, значи да се отрека от Пътя на самураите. А това би опозорило не само мен, но и много други хора.

— Но нали сам казахте да държа на живота си и да го пазя внимателно?

— Да, казах ти. И ако намеря гроба си на Фунашима, нека това ти бъде за урок да се научиш да избягваш битки, които могат да доведат до такъв край.

Мусаши усети, че отива твърде далеч и промени темата:

— Вече помолих да предадат почитанията ми на Нагаока Садо. И теб ще помоля за същото. Кажи му още, че ще се видим на Фунашима.

Мусаши внимателно се освободи от прегръдката на момчето. Когато тръгна към вратата, Йори стисна здраво сламената шапка в ръката си.

— Не… Чакайте! — беше всичко, което успя да изрече. С другата ръка закри лицето си. Раменете му потреперваха. Нуиносуке се появи от една врата зад портата и се представи на Мусаши.

— Йори изглежда не иска да ви пусне и съм склонен да се съглася с него. Сигурен съм, че имате доста неща да свършите, но не бихте ли могъл да останете при нас една нощ?

Мусаши отвърна на поклона му и каза:

— Благодаря ви за поканата, но мисля, че трябва да откажа. След няколко дни може би ще заспя завинаги. Не мисля, че е уместно точно сега да обременявам други хора. По-късно днешното ви гостоприемство може наистина да ви навреди.

— Много мило от ваша страна, но мисля, че ако господарят разбере, че сме ви пуснали да си тръгнете, ще побеснее.

— Ще му обясня всичко в бележка. Днес се отбих само за да поднеса почитанията си. Мисля, че е време да тръгвам.

Когато излезе, той тръгна към брега, но преди да е изминал и половината път, чу зад себе си гласове, които го викаха. Обърна се и видя неколцина възрастни самураи от дома Хосокава, двама от тях беловласи. Като не позна никой, той реши, че са викали някой друг, и продължи по пътя си. Когато стигна до брега, се спря и се загледа във водата. Недалеч няколко лодки бяха пуснали котва. Събраните им платна се белееха под мъгливата светлина на настъпващата вечер. Отвъд огромното тяло на Хикоджима едва се очертаваше Фунашима.

— Мусаши!

— Вие сте Миямото Мусаши, нали?

Той се обърна, питайки се каква ли работа могат да имат с него тези възрастни бойци.

— Не ни помниш, нали? Не си и помислих подобно нещо. Беше толкова отдавна. Казвам се Уцуми Магобейноджо. Ние и шестимата сме от Мимасака. Бяхме на служба в дома Шимен в крепостта Такеяма.

— Аз пък съм Кояма Хандаю. Магобейноджо и аз бяхме близки приятели на баща ви.

Мусаши широко се усмихна.

— Е, това се казва изненада!

Провлеченият им говор, безпогрешно издаващ принадлежността им към родното му село, разбуди много детски спомени. След като се поклони на всеки от тях поотделно, той каза:

— Радвам се да ви видя. Но кажете ми, по какъв случай сте се събрали всички заедно тук, толкова далече от дома?

— Ами, както знаете, след битката при Секигахара, домът Шимен беше разтурен. Ние станахме ронини и се отправихме към Кюсю. Дойдохме тук, в областта Будзен. За известно време, за да свързваме някак двата края, правехме сламени подкови. По-късно щастието ни се усмихна.

— Така ли? Е, честно да ви кажа, не очаквах да срещна приятели на баща ми тук в Кокура.

— Всъщност за нас също беше непредвидено удоволствие. Вие сте един наистина чудесен самурай, жалко, че баща ви не може да ви види.

Известно време те обсъждаха помежду си хубавата външност на Мусаши. После Магобейноджо каза.

— Какъв съм глупак! Забравих за какво всъщност ви извикахме. Преди малко ви изпуснахме в къщата на Садо. Имахме намерение да прекараме заедно тази вечер. Всичко е уговорено със Садо.

Хандаю се включи в разговора:

— Точно така. Беше невъзпитано от ваша страна да дойдете до входната врата и да си тръгнете преди да сте видял Садо. Вие сте син на Шимен Мунисай. Би трябвало да знаете как да се държите. А сега се върнете с нас.

Той очевидно си мислеше, че след като е бил приятел на баща му, има право да заповядва на сина какво да прави. Без да дочака отговор, той тръгна напред, като очакваше Мусаши да го последва.

Мусаши, колебаейки се дали да не тръгне с тях, накрая реши:

— Съжалявам. Мисля, че няма да се отзова на поканата ви. Извинявам се за грубото си държание, но не смятам, че ще е добре да се присъединя към вас.

Всички спряха. Магобейноджо каза:

— Моля? Защо да не дойдете? Искаме добре да ви посрещнем. От едно село сме дето се вика.

— Садо също ви очаква. Нали не искате да го обидите?

Магобейноджо с раздразнение попита:

— Какво става? Да не се сърдиш за нещо?

— Наистина бих желал да дойда — учтиво отвърна Мусаши, — но трябва да се съобразявам с някои други неща. Може и да е просто слух, но чух, че моят двубой с Коджиро станал причина за недоразумения между двамата най-възрастни служители в дома Хосокава — Нагаока Садо и Ивама Какубей. Казват, че господарят Тадатоши бил на страната на Ивама. А Нагаока се опитва да затвърди позициите си, като се противопоставя на Коджиро.

Това предизвика учудените им възгласи.

Мусаши продължи:

— Сигурен съм, че всичко това са празни приказки, но все пак, мълвата е нещо опасно. Какво ще стане с един обикновен ронин като мен е без особено значение, но не ми се ще да правя нищо, което да дава храна на клюките и да насочва подозрение към Садо и към Какубей. Те и двамата са ценни за господаря си.

— Разбирам — каза Магобейноджо.

Мусаши се усмихна:

— Е, поне това ми е извинението. А да ви кажа право, аз съм си селско момче и ми е трудно да седя с толкова хора и цяла вечер да се правя на учтив. Просто ми се иска да се отпусна.

Впечатлени от вниманието на Мусаши към другите, все още с неохота да се разделят с него, те се събраха в кръг да обсъдят положението.

— Сега сме единадесетия ден на четвъртия месец — каза Хандаю. — За последните десет години ние шестимата сме били винаги заедно на тази дата. Имаме железни правила по отношение на гостите си. Но тъй като сте от нашето село, тъй като сте син на приятеля ни Мунисай, ви молим да ни уважите и почетете с присъствието си. Едва ли бихме могли да ви предложим кой знае какво забавление, но няма да е необходимо да се притеснявате за обноски, или пък за това, че някой ще ви види и ще ви обсъжда.

— При това положение, не виждам как бих могъл да откажа.

Отговорът му удовлетвори напълно възрастните самураи. След още известно суетене беше решено Мусаши да се срещне с един от тях, мъж на име Кинами Кагаширо, няколко часа по-късно пред една чайна. След това всеки пое по пътя си.

Мусаши и Кагаширо се срещнаха в уречения час и около половин час вървяха до някакво място недалеч от моста Итацу. Мусаши не забеляза нито една самурайска къща или гостилница, нищо, освен светлините на самотна кръчма и един евтин хан. И двете се намираха малко встрани от пътя. Винаги готов за изненади, той започна да прехвърля в мислите си различни възможности. В историята, разказана от тях, нямаше нищо подозрително. Изглеждаха на толкова години, на колкото би трябвало да бъдат. Наречието прилягаше точно към разказа им. Но защо бяха избрали подобно отдалечено място?

Кагаширо го изостави и се отправи към речния бряг. След миг извика на Мусаши:

— Всички са тук. Слизайте!

И го поведе надолу по тясната пътека на дигата. „Може би ще се съберем на кораб“, помисли си Мусаши, усмихвайки се на вечната си крайна предпазливост. Но кораб не се виждаше. Намери ги насядали чинно на тръстикови рогозки.

— Простете ни, че ви доведохме на такова място — каза Магобейноджо, — но тук провеждаме сбирките си. Приемаме вашето присъствие сред нас като добър знак на съдбата. Настанявайте се и отдъхнете.

С достатъчна тържественост, за да посрещне който и да е важен гост в някой прекрасен салон с обковано в сребро шоджи, той подаде на Мусаши рогозка за сядане.

Мусаши се зачуди дали това е тяхната представа за изискана простота, или пък имат някаква по-особена причина, която ги кара да избягват по-общодостъпните места за срещи. Но като гост той беше принуден да приеме условията им. Поклони се и също седна чинно върху рогозката.

— Настанете се удобно — подкани го Магобейноджо, — по-късно ще се позабавляваме, но нека първо извършим церемонията си. Няма да отнеме много време.

Шестимата се поотпуснаха малко. Всеки от тях взе по стръкче от сламата, която бяха приготвили предварително. Продължиха да правят започнатите сламени подкови. С език здраво стиснат зад зъбите, с поглед, който дори за миг не се отклонява от работата, те изглеждаха някак тържествено, дори молитвено. Мусаши ги наблюдаваше с уважение, доловил силата и страстта на всяко тяхно движение — наплюнчването на ръцете, прокарването на стръкчетата слама през пръстите и сплитането му между двете длани.

— Смятам, че това е достатъчно — каза Хандаю, като остави на земята готовия чифт подкови и огледа останалите.

— И аз съм готов.

Всички поставиха готовите изделия пред Хандаю, изтупаха се и оправиха дрехите си. Хандаю натрупа подковите върху малък поднос, поставен в средата на образувания от тях кръг. Най-възрастният, Магобейноджо, се изправи.

— Това е дванадесетата година след битката при Секигахара, след онзи ден на гибел, който никога не ще се изличи от нашите спомени — започна той, — всички ние живяхме повече, отколкото имахме право да се надяваме. Дължим го на закрилата и щедростта на господаря Хосокава. Трябва да направим така, че нашите синове и внуци да помнят добрината на негово височество към нас.

Одобрителен шепот премина през кръга. Те седяха изпълнени с благоговение и свели погледи.

— Трябва също така да помним и великодушието на няколко поред глави на дома Шимен, макар и той вече да не съществува. А също и никога да не забравяме нещастието и безнадеждността, в които живеехме, когато дойдохме тук. Събираме се всяка година на това място, за да си спомним за тези три неща. А сега, нека се помолим като един за здравето и благополучието на всеки от нас.

Мъжете в хор отвърнаха:

— Добрината на господаря Хосокава, великодушието на дома Шимен, щедростта на небето, което ни избави от нещастията — тях няма да забравяме нито за миг.

— А сега — поклоните — каза Магобейноджо.

Всички се обърнаха с лице към белите стени на крепостта Кокура, които се открояваха на фона на тъмното небе, и се поклониха. После се обърнаха в посока към областта Мимасака и отново се поклониха. Третият, последен поклон, беше към подковите. Всяко тяхно движение беше извършено с изключителна тържественост и искрено чувство.

Магобейноджо се обърна към Мусаши:

— Сега отиваме в светилището на хълма за да принесем в дар подковите, които направихме. След това ще можем да продължим с празненството. Ще можете ли да почакате тук.

Мъжът, който вървеше най-отпред, носеше таблата с подковите вдигната пред челото си. Останалите го следваха наредени един зад друг. Те навързаха даровете си по клоните на едно дърво край входа на храма. После, след като плеснаха по веднъж с ръце пред лика на божеството, се върнаха при Мусаши.

Гощавката не беше богата — яхния от корени на таро, бамбукови стръкчета с фасулена каша и сушена риба. Това беше храната, която ядяха в местните селски къщи. Но всичко това поливаха обилно със саке, смях и приказки.

Когато настроението стана празнично, Мусаши каза:

— Голяма чест бе за мен да ме поканите. Но има някои въпроси, които си задавам около малката ви церемония. Изглежда тя има особено значение за вас.

— Да, така е — каза Магобейноджо. — Когато дойдохме тук като победени воини, нямахме към кого да се обърнем за помощ. По-скоро бихме умрели от глад, отколкото да започнем да крадем. Но нали все нещо трябваше да се яде. Накрая се спряхме на идеята да си направим магазин близо до моста и да продаваме подкови. Ръцете ни бяха загрубели от въртенето на копието, така че бяха необходими известни усилия, за да ги научим да плетат сламата. Отне ни три години, докато се научим. Продавахме стоката си на пътуващи коняри. Печелехме толкова, колкото да преживяваме някак. Конярите започнаха да подозират, че правенето на подкови не е истинският ни занаят. Накрая някой казал на господаря Хосокава Сансай за нас. Като научил, че сме някогашни служители на господаря Шимен, той изпрати човек, който ни предложи длъжности при него.

Магобейноджо продължи с разказ как господарят им предложил обща заплата от пет хиляди крини годишно, но те отказали. Били готови да му служат вярно, но смятали, че отношенията между господар и служител трябва да бъдат поставени на лична основа. Сансай проявил разбиране и предложил индивидуална заплата на всеки. Той изслушал страховете на служителите си, че шестимата новодошли ронини няма да могат да се облекат подходящо, за да се представят пред негово височество. Но когато било предложено да им се ушият специални дрехи, той не се съгласил. Казал, че това само би внесло объркване. Всъщност страховете на подчинените му били неоснователни, защото, макар и да били загубили предишното си положение, когато отишли в крепостта да получат длъжностите си, шестимата все пак били в състояние да облекат колосани дрехи и да препашат по две саби.

— Нямаше да е трудно да забравим колко труден беше животът ни на занаятчии. Ако не се държахме един за друг, нямаше да оцелеем и господарят Сансай нямаше да ни вземе на служба. Не бива да допускаме да забравим, че провидението ни пазеше през всичките тези трудни години. — Той завърши речта си с вдигната чаша и с думите: — Извинете, че толкова много говорих само за нас. Исках само да знаете, че всички ние не сме лоши хора. Дори сакето ни да не е от най-доброто, нито пък храната ни — обилна. Искаме от вас смело да се биете вдругиден. Ако загубите, ще погребем костите ви, не се тревожете.

Мусаши прие чашата и отвърна:

— За мен е чест да бъда тук сред вас. Чувствам се по-добре, отколкото ако бях в най-изискания дом с най-доброто саке на масата. Само мога да се надявам, моят късмет да е като вашия.

— Не се надявайте! Първо ще трябва да се научите да плетете подкови.

Шум от свличане на пръст прекъсна оживения им разговор. Всички вдигнаха очи към дигата, където видяха един прегърбен, подобен на прилеп силует.

— Кой е там? — извика Кагаширо и скочи. След него се изправи още един, с извадена сабя. Двамата се изкачиха нагоре към дигата и се взряха в мъглата.

Кагаширо през смях извика:

— Сигурно е някой от хората на Коджиро. Може би си мисли, че сме помощници на Мусаши и сега сме се събрали на тайна среща за определяне на стратегията му. Избяга, преди да успеем да видим кой е.

— Може да се очаква това от хората на Коджиро — обади се един от мъжете.

Настроението на всички остана все така весело, но Мусаши реши да си тръгва. Не би искал да направи нещо, което по-късно може да навреди на тези хора. Той им благодари искрено за вниманието, остави ги да се веселят и безгрижно се изгуби в тъмнината.

Поне изглеждаше безгрижен.

Когато Нагаока разбра, че са пуснали Мусаши да си тръгне, върху домашните му се изля леден гняв. Но все пак успя да се овладее и едва на следващата сутрин изпрати хора да го търсят.

Не след дълго пратениците се върнаха и му докладваха, че не могат да го открият — нямаха и представа къде би могъл да е. Белите вежди на Садо тревожно се повдигнаха.

— Какво ли може да му се е случило? Да не би…

Не искаше да си го помисли.

На същия ден, дванадесети, Коджиро се отби в крепостта и бе приет топло от господаря Тадатоши. Пийнаха по чашка саке, след което Коджиро си тръгна в чудесно настроение, яхнал любимото си пони.

До вечерта градът пламна от слухове.

— Мусаши сигурно се е изплашил и е избягал.

— Без съмнение, изпарил се е.

През нощта Садо не можа да заспи. Опита се да си внуши, че това просто не е възможно. Мусаши не е такъв човек. При все това възможно е дори и най-смелият воин да не устои при голямо напрежение. Страхувайки се от най-лошото, Садо си помисли, че ако Мусаши, когото самият той бе препоръчал, се е изплашил, то той, Садо, ще трябва да си направи сепуку. Това беше единственият достоен изход.

Ясната свежа утрин на тринадесети, го завари в градината. Разхождаше се с Йори и непрекъснато си повтаряше:

— Възможно ли е да съм се излъгал? Нима грешно съм го преценил?

— Добро утро, господине — на страничната врата се появи умореното лице на Нуиносуке.

— Откри ли го?

— Не, господине. Никой от съдържателите на странноприемници в околността не е виждал човек, който да отговаря на неговото описание.

— Провери ли в храмовете?

— И в храмовете, и в доджото, и навсякъде, където се събират ученици по бойни изкуства. Магобейноджо с хората си цяла нощ е бил навън и…

— Те още не са се върнали.

Садо сбърчи чело. През свежо зелените клони на цъфналите сливи му се мерна синьото море. Имаше чувството, че вълните се разбиват право в гърдите му.

— Нищо не разбирам.

— Никъде го няма, господине.

Хората, изпратени да го търсят, се завръщаха един по един, уморени и разочаровани. Събраха се на терасата и въпреки гнева и отчаянието си, се опитаха да обсъдят положението.

Кинами Кагаширо, който беше минал покрай къщата на Коджиро, видял няколкостотин негови поддръжници да се събират пред вратата. Входът бил украсен със знаме с изобразен върху него герб във формата на тинтява. Срещу мястото, откъдето щял да се появи Коджиро, бил поставен златен щит. На зазоряване почитателите му се разделили на три групи и отишли да се помолят за неговата победа в три от главните светилища.

В същото време в къщата на Садо цареше дълбоко униние. Особено потиснати бяха мъжете, които познаваха бащата на Мусаши. Те се чувстваха измамени. Ако Мусаши наистина е избягал, как щяха да погледнат в очите своите познати, били те самураи или не.

Щом Садо ги освободи, Кагаширо се зарече:

— Ще го открием това копеле! Ако не днес, то все някога ще го открием! И тогава ще го убием.

Садо се върна в стаята си и, както обикновено, запали малко тамян в кадилницата. Но Нуиносуке долови в бавните му движения някаква особена тържественост. „Той се подготвя“, помисли си, опечален от случилото се.

В този момент Йори, който стоеше в един ъгъл на градината, вперил поглед в морето, се обърна и попита:

— Видяхте ли в къщата на Кобаяши Тародзаемон?

Нуиносуке инстинктивно долови, че момчето е на верен път. Никой не се беше сетил да погледне там, макар че Мусаши би избрал точно такова място, ако иска да се скрие от чужди погледи.

— Момчето има право — възкликна Садо със светнало лице. — Колко сме били глупави преди! Веднага пратете някой да провери!

— И аз ще отида — каза Йори.

— Може ли да го взема?

— Да, нека дойде с теб. А сега побързайте… Не, почакайте малко.

Той драсна набързо една бележка и каза на Нуиносуке какво пише в нея: „Сасаки Коджиро ще пътува до острова с лодка, осигурена му от господаря Тадатоши. Ще пристигне преди осем. Все още можете да успеете. Предлагам Ви да дойдете тук и да се подготвите. Ще Ви предоставя лодка, която да Ви откара към бляскавата Ви победа.“

По поръка на Садо Нуиносуке и Йори взеха от лодкаря на имението бърза лодка. Стигнаха за нула време до Шимоносеки, а после, без да губят нито минута, се отправиха към магазина на Тародзаемон.

В отговор на въпроса им, един служител отговори:

— Не знам подробности, но ми се струва, че в дома на господаря има един млад самурай.

— Най-после! Открихме го!

Нуиносуке и Йори се усмихнаха един на друг и на бегом изминаха пътя от магазина до къщата.

Нуиносуке, без предисловия се обърна към Тародзаемон:

— Идваме от имението. Много е спешно. Тук ли е Миямото Мусаши?

— Да.

— Слава богу! Господарят се побърка от притеснения. Незабавно му предайте, че съм тук.

Тародзаемон влезе в къщата и след миг се появи обратно с думите:

— Той все още е в стаята си. Спи.

— Спи? — ужасен възкликна Нуиносуке.

— Снощи си легна късно. Доста си побъбрихме на чашка.

— Сега не е време за спане! Събудете го! Бързо!

Търговецът не се трогна особено, и ги въведе в гостната преди да отиде да го събуди.

Когато Мусаши се появи, личеше, че си е отпочинал. Очите му бяха бистри като на дете.

— Добро утро — бодро каза той и седна. — Мога ли да направя нещо за вас?

Обезсърчен от небрежния поздрав, Нуиносуке мълчаливо му подаде бележката на Садо.

— Колко мило от негова страна, че ми пише — каза Мусаши, допирайки писмото до челото си, преди да счупи печата и да го отвори.

Йори усети, че на мястото на учителя му в стаята се е настанила някаква празнина. Мусаши сякаш го нямаше. След като го прочете, Мусаши го нави отново и каза:

— Признателен съм на Садо за загрижеността.

Едва тогава забеляза Йори. Улавяйки погледа му, момчето сведе глава, за да прикрие сълзите си.

Мусаши написа отговор и го подаде на Нуиносуке.

— Обяснил съм всичко тук — каза той, — но моля, предайте му благодарностите ми и най-добрите ми благопожелания.

Накрая прибави, че няма за какво да се безпокоят. Можел сам да се придвижи до Фунашима. Не им оставаше нищо друго, освен да си тръгнат. С Йори не си размениха нито дума. Въпреки това двамата се разбраха, както беше възможно единствено между взаимно предани учител и ученик.

Докато Садо четеше отговора на Мусаши, по лицето му се изписа облекчение. Писмото гласеше:

Моите най-искрени благодарности за предложението Ви да ми осигурите лодка до Фунашима. Не съм заслужил подобна чест. Нещо повече, не смятам, че мога да приема. Моля Ви да имате предвид, че ние с Коджиро заставаме един срещу друг като противници и че той ще се придвижи с лодка на господаря Тадатоши. В случай че приема Вашата лодка, ще излезе, че Вие заставате срещу негово височество. Не мисля, че трябва да правите каквото и да било от мое име.

Може би трябваше да Ви се обадя по-рано, но аз се оттеглих, защото знаех, че ще настоявате да ми помогнете. И за да не Ви забърквам, реших да остана при Тародзаемон. Ще използвам някоя от неговите лодки, за да се добера до Фунашима, когато намеря за добре. Можете да сте сигурен в това.

Дълбоко впечатлен, Садо мълчеше с поглед вперен в писмото. То беше добре написано, скромно, учтиво, разумно. Засрами се от тревогата, обзела го предишния ден.

— Нуиносуке.

— Да, господине.

— Вземи това писмо и го покажи на Магобейноджо и другарите му. А също и на всички заинтересовани.

Нуиносуке едва бе излязъл, когато се появи един прислужник и каза:

— Ако сте свършили, господарю, време е да се приготвяте за тръгване.

— Да, разбира се, но има още много време — спокойно отвърна Садо.

— Става късно. Какубей вече замина.

— Това си е негова работа. Йори, би ли дошъл за минута.

— Господине?

— Ти си вече мъж, нали, Йори?

— Надявам се, господине.

— Мислиш ли, че ще можеш да не заплачеш, каквото и да се случи?

— Да, господине.

— Добре тогава, можеш да дойдеш с мен на Фунашима като мой помощник. Но запомни едно: може да се наложи да приберем тялото на Мусаши. Ще успееш ли и тогава да не заплачеш?

— Да, господине. Кълна се.

Нуиносуке тъкмо бе изхвърчал през вратата, когато една дрипава жена го извика:

— Извинете, господине, вие в тази къща ли служите?

Нуиносуке се спря и я изгледа подозрително.

— Какво искаш?

— Простете ми, така както изглеждам, не би трябвало да стоя пред този дом.

— Ами тогава какво правиш тук?

— Исках да ви питам… за днешния двубой. Хората говорят, че Мусаши бил избягал. Вярно ли е?

— Ах, ти, глупава жено! Как се осмеляваш! Ти знаеш ли кой е Миямото Мусаши. Нима мислиш, че е способен на подобно нещо? Само почакай до осем часа и ще разбереш. Току-що го видях.

— Видели сте го?

— Коя си ти?

Тя сведе поглед.

— Негова позната.

— Хм. И въпреки това даваш ухо на подобни нелепи слухове? Е, добре, бързам, но ще ти покажа нещо.

Той й прочете на глас писмото на Мусаши до Садо, без да забележи един мъж с насълзени очи, който надничаше през рамото му. Когато го видя, се дръпна назад и извика:

— Кой си ти? Какво си въобразяваш?

Като триеше сълзите от лицето си, мъжът се поклони дълбоко и каза:

— Извинете ме. Аз съм с тази жена.

— Съпруг ли си й?

— Да, господине. Благодаря ви, че ни показахте това писмо. Почувствах се така, сякаш наистина съм видял Мусаши. Нали, Акеми?

— Да, сега съм много по-спокойна. Ела да потърсим място, откъдето да гледаме.

Гневът на Нуиносуке се изпари.

— Ако се изкачите на ей онзи хълм край брега, ще имате добър изглед към Фунашима. При това ясно време ще виждате дори и пясъка.

— Извинявайте, че ви се натрапихме като бързате толкова. Простете ни.

Когато двамата се наканиха да тръгват, Нуиносуке каза:

— Чакайте малко, кои сте вие? Ако нямате нищо против, бих желал да знам имената ви.

Те се обърнаха и се поклониха.

— Аз съм Матахачи. С Мусаши сме от едно село.

— Моето име е Акеми.

Нуиносуке кимна и забързано продължи пътя си.

Те постояха малко, вторачени след него, после се спогледаха и поеха към хълма. Оттам, сред множество други острови, се виждаше Фунашима. Отвъд, в далечината, се открояваше планината Нагато. Постелиха си рогозките и седнаха. Долу в ниското се плискаха вълните. От боровете от време на време падаше по някоя борова игличка.

Акеми свали бебето от гърба си и започна да го кърми. Матахачи, с ръце на коленете, гледаше втренчено във водата.

Сватбата

Нуиносуке се отправи най-напред към дома на Магобейноджо, показа му писмото и му обясни какво се беше случило. Веднага след това си тръгна, без дори да изпие чаша чай и се отби набързо и в останалите пет къщи.

Като застана зад едно дърво недалеч от сградата на бреговата охрана, той се зае да наблюдава суетнята, започнала още рано тази сутрин.

Няколко групи самураи вече бяха тръгнали за Фунашима — тези, които трябваше да разчистят земята, свидетелите, пазачите. Всяка група пътуваше в отделна лодка. Друга малка лодка на брега очакваше пристигането на Коджиро. Тя беше направена специално за случая по заръка на Тадатоши. Беше чисто нова — дъските, веслото, въжетата — всичко.

Хората, дошли да изпратят Коджиро бяха към стотина. В някои от тях Нуиносуке разпозна приятели на самурая. Но имаше и доста, които виждаше за пръв път.

Коджиро изпи чая си и излезе от сградата на охраната, придружен от служителите. Повери на приятелите си любимото си пони и се отправи през пясъка към лодката. Тацуносуке го следваше по петите. Тълпата мълчаливо се раздели на две, правейки път на своя любимец. Като гледаха облеклото му, мнозина си въобразяваха, че самите те отиват на бой.

Носеше копринено кимоно с тесни ръкави — чисто бяло, с изпъкнали шарки — и отгоре яркочервена наметка. Пурпурните му кожени хакама бяха от онези, които се стесняват под коляното и прилепват по прасците като гамаши. Сламените му сандали бяха явно предварително леко навлажнени, за да не се пързалят. Освен късата сабя, с която никога не се разделяше, беше взел и „Дългия прът“, неизползван откакто беше постъпил на служба у Хосокава. Бялото му, бузесто лице над огненочервената мантия излъчваше съвършено спокойствие. Днес в него имаше нещо величествено, почти възвишено.

Нуиносуке не пропусна да забележи, че усмивката му беше спокойна и уверена. Той я раздаваше на всички посоки, и изглеждаше доволен и напълно уравновесен.

Коджиро се качи в лодката. Веднага след него вътре скочи и Тацуносуке. Там вече ги чакаха двама лодкари — единият стоеше на носа, другият на веслото. Амаюми се беше разположил върху юмрука на Тацуносуке.

Отделил се от брега, водачът на лодката замахна нашироко и плавно с веслото и малкият съд леко се плъзна напред.

Стреснат от виковете на изпращачите, соколът запляска с криле.

Тълпата се раздели на групички и скоро се разпръсна. Всички бяха изумени от спокойствието на Коджиро и се молеха техният любимец да спечели този бой на боевете.

„Трябва да тръгвам“, помисли си Нуиносуке, внезапно сетил се за задължението си да следи Садо да не закъснее. Когато се обърна да си ходи, видя зад себе си едно момиче. Беше Омицу. Притиснала се здраво към дънера на едно дърво, тя плачеше.

Нуиносуке се почувства неудобно, че я видя, бързо отмести очи и безшумно изчезна. Щом стъпи отново на улицата, той хвърли последен поглед към лодката на Коджиро, а след това и към Омицу. „Всеки си има и обществен, и личен живот, помисли си той. Далеч от цялата суетня, една жена стои сама и сърцето й се къса от мъка.“

Вече в лодката, Коджиро поиска от Тацуносуке сокола си и протегна лявата ръка. Прислужникът прехвърли Амаюми върху юмрука му и почтително се отдръпна встрани.

Приливът бързо настъпваше. Денят беше идеален — безоблачно небе, кристалночиста вода. Само вълните бяха малко високи. Всеки път, когато някоя от тях се плискаше в планшира, соколът, настроен войнствено, пърхаше с криле.

Когато бяха изминали около половината път, Коджиро отвърза крака му и го хвърли във въздуха с думите:

— Връщай се в крепостта.

Както винаги готов за лов, Амаюми се спусна върху някаква водна птица. Разхвърчаха се бели пера. Но тъй като господарят не го повика, той се сниши над островите, после се стрелна нагоре в небето и се изгуби в далечината.

След като пусна сокола, Коджиро започна да сваля от себе си будистките и шинтоистки талисмани и надписи, с които го бяха отрупали почитателите му, и да ги хвърля във водата. Изхвърли дори памучната долна риза с извезано санскритско заклинание, подарък от леля му.

— Сега вече — меко каза той, — мога да се отпусна.

Изправен лице в лице с този бой на живот и смърт, той не искаше да се обвързва със спомени и имена. Това, че толкова много хора се молеха за неговата победа, му тежеше. Техните добри пожелания, колкото и искрени да бяха, повече му пречеха, отколкото му помагаха. Това, което беше от значение за него в момента, бе самият той. Единствено и само той.

Соленият бриз галеше спокойното му лице. Очите му се взираха в зелените борове на Фунашима.

В Шимоносеки Тародзаемон мина покрай няколко бедни хижи, подредени край брега, и влезе в магазина си.

— Сасуке — провикна се той, — никой ли не е виждал Сасуке?

Сасуке бе един от най-младите му работници. Но и един от най-ценните. Нает за домашен прислужник, той помагаше и в магазина от време на време.

— Добро утро — поздрави управителят, появявайки се от работното си място в счетоводството. — Сасуке беше тук допреди миг.

После се обърна към по-младия си помощник и му нареди:

— Иди да намериш Сасуке. Бързо!

Управителят понечи да осведоми Тародзаемон по няколко делови въпроса, но търговецът го прекъсна с поклащане на главата, като че отпъждаше комар.

— Това, което ме интересува в момента, е дали някой е идвал да пита за Мусаши.

— Всъщност сутринта дойде някакъв човек.

— Пратеникът на Нагаока Садо ли? Знам за него. Някой друг?

Управителят поглади брадичката си.

— Ами, аз лично не съм видял, но ми казаха, че снощи идвал някакъв мръсен на вид мъж с остър поглед. Носел голяма дъбова тояга и искал да се види с „Мусаши Сенсей“. Доста усилия им струвало да се отърват от него.

— Някой се е раздрънкал. И то след като им обясних колко е важно никой да не знае, че Мусаши е тук.

— Знам. И аз им казах същото, при това съвършено ясно. Но можеш ли да обясниш нещо на младите? Присъствието на Мусаши тук ги кара да се чувстват важни. Как се отървахте от оня мъж?

— Собей му каза, че се е объркал и че Мусаши никога не е бил тук. Най-накрая оня си замина. Не знам дали е повярвал на думите на Собей. Пак той забелязал и двама-трима души, включително и една жена, да чакат отпред.

Сасуке се появи тичешком откъм кея.

— Викали сте ме, господине?

— Да. Исках да се уверя, че си готов. Знаеш колко е важно.

— Да, господине, разбирам. На крак съм още от изгрев-слънце. Измих се със студена вода и си сложих чиста бяла памучна препаска.

— Добре. Направи ли всичко така, както ти заръчах снощи? Лодката готова ли е?

— Е, нямаше какво толкова да се прави. Избрах най-добрата и най-чистата, пръснах сол наоколо, за да прогоня злите духове и я изтърках отвътре и отвън. Готов съм да тръгна, когато Мусаши пожелае.

— Къде е лодката?

— На брега, при останалите.

След като се замисли за момент, Тародзаемон каза:

— Най-добре да вървим. Твърде много хора ще видят Мусаши на тръгване, а той не желае това. Закарай лодката при големия бор, дето го наричат Хейке. Едва ли някой ще се сети да отиде чак там.

Магазинът, обикновено пълен с народ, беше почти празен. Обзет от нервност, Тародзаемон излезе на улицата. Тук, както и в Моджи на другия бряг, хората си вземаха почивен ден. Мъже, явно самураи от съседните владения, ронини, учени-конфуцианци, ковачи, оръжейници, майстори на лакови издалия, свещеници, граждани от всички прослойки, земеделци от околните села — всички бяха тук. Срещаха се и изискани дами с воали на огромните си пътни шапки, жени на рибари с деца, увесени на гърбовете им или вкопчили се в ръцете им. И всички се движеха в една посока, правейки отчаяни опити да се доберат по-близо до острова. Нямаше такова привилегировано място, от което да се различава предмет по-малък от дърво на остров Фунашима.

„Разбирам какво имаше пред вид Мусаши, помисли си Тародзаемон. За него би било непоносимо да попадне в лапите на тая тълпа, за която двубоят е просто зрелище.“

Когато се върна у дома, намери всичко в изрядна чистота. По тавана на обърнатата към морето стая се гонеха отраженията на вълните.

— Къде беше, татко? Търсих те — в стаята влезе Оцуру с поднос чай.

— На никое определено място.

Той вдигна чашата си и замислено се вгледа в нея. Оцуру бе дошла да прекара няколко дни с обичания си баща. Съвсем случайно, пътувайки на един кораб с Мусаши, тя установи, че и той е свързан по някакъв начин с Йори. Когато Мусаши дойде да поднесе почитанията си на Тародзаемон и да му благодари, че се е грижил за момчето, търговецът настоя Мусаши да бъде негов гост и нареди на Оцуру да се грижи за него.

Предишната нощ, докато Мусаши разговаряше със своя домакин, Оцуру седеше в съседната стая и шиеше новата препаска и пояс, които й бе казал, че ще му бъдат необходими в деня на двубоя. Тя вече беше приготвила ново черно кимоно, чиито зашити за да не се мачкат ръкави щеше да разшие веднага, щом Мусаши поиска. На Тародзаемон му хрумна, че Оцуру може да се е влюбила в Мусаши. На лицето й беше изписана тревога. Явно сериозно се беше замислила за нещо.

— Оцуру, къде е Мусаши? Поднесе ли му закуската?

— О, да, отдавна. След това той се затвори в стаята си.

— Сигурно се приготвя.

— Не, не още.

— А какво прави?

— Като че ли рисува картина.

— Сега ли?

— Да.

— Хм. Говорихме си на тая тема, и аз го помолих да ми нарисува нещо. Май не трябваше да го правя.

— Каза, че ще я завърши преди да тръгне. Рисува една и за Сасуке.

— За Сасуке ли? — повтори невярващо Тародзаемон. Ставаше все по-нервен. — Не знае ли той колко е часът? Да беше видял всичката навалица по улиците!

— По изражението на лицето му, човек би помислил, че е забравил за двубоя.

— Е, добре, сега не е време за рисуване. Иди да му кажеш това. Бъди учтива, но му дай да разбере, че картината може да почака.

— Защо аз? Аз не мога…

— Защо да не можеш?

Подозрението му, че Оцуру е влюбена, се потвърждаваше. Бащата и дъщерята се разбираха мълчаливо, но ясно. Като мърмореше добродушно, той каза:

— Глупачето ми! Защо плачеш?

После стана и се запъти към стаята на Мусаши.

Гостът беше коленичил мълчаливо, сякаш в медитация. До него се виждаха четка, паничка и мастилница. Едната картина беше довършена — върба с чапла под нея. Листът, който имаше сега пред себе си, още бе празен. Гледаше замислено в него, сякаш обмисля бъдещата си творба, или по-скоро се опитва да постигне такова състояние, което би му позволило да извика картината във въображението си и да избере начин да я пренесе върху хартията.

В белотата на листа той видя огромното нищо на небитието. Един единствен мах на четката бе достатъчен, за да роди живота в него. Ако пожелае, можеше да сътвори дъжд или пък вятър. Но каквото и да прави, сърцето му щеше завинаги да остане там, в картината. Ако сърцето му е опетнено, такава щеше да е и картината. Ако е безразлично, рисунката също ставаше такава. Листът нямаше да скрие и всеки негов опит да блесне с майсторството си. Човек се превръща в прах, но мастилото остава. Така образът на неговото сърце щеше да се съхрани дори след като него няма да го има.

Осъзна, че разсъжденията го възпират. Беше готов да прекрачи прага на небитието, да остави сърцето си да говори само, независимо от аз-а, освободено дейното участие на ръката.

Опита се да постигне празнота и притихна в очакване на онова върховно състояние, в което сърцето му щеше да заговори в съзвучие с вселената, освободено от себе си и от задръжките.

Уличните шумове не стигаха до стаята му. Днешният двубой му се струваше напълно чужд. Единственото, което възприемаше, беше шума на полюляващия се в градината бамбук.

— Мога ли да ви прекъсна? — вратата зад гърба му безшумно се отвори и се подаде главата на Тародзаемон. Стори му се неприлично, почти грубо да му се натрапва по този начин, но се осмели и каза:

— Простете, че ви отвличам, когато работите с такова увлечение.

— А, заповядайте.

— Мисля, че скоро ще стане време за тръгване.

— Знам.

— Всичко е готово. Нещата, които заръчахте, са в съседната стая.

— Много мило от ваша страна.

— Моля ви, не се притеснявайте за картините. Ще ги довършите като се върнете от Фунашима.

— О, няма нищо. Тази сутрин се чувствам прекрасно. Времето е добро за рисуване.

— Но нали не сте забравил, колко малко време имате?

— Не, не съм.

— Когато решите да започнете с приготовленията, само кажете. Ние сме на ваше разположение.

— Много благодаря.

Тародзаемон се накани да тръгва, но Мусаши го спря:

— Кога започва приливът?

— По това време на годината водата е най-ниска между шест и осем сутринта. Сега отново трябва да се качва.

— Благодаря ви — разсеяно продума Мусаши и отново насочи вниманието си върху белия лист.

Тародзаемон тихо притвори вратата и се върна в салона. Реши да стои там и спокойно да чака. Не след дълго обаче нервите му не издържаха. Стана и излезе на терасата, откъдето можеше да наблюдава пролива. Водата започваше да се покачва.

— Татко.

— Какво има?

— Вече е време Мусаши да тръгва. Приготвих сандалите му пред входната врата.

— Още не е готов.

— Рисува ли?

— Да.

— Надявах се да успееш да го убедиш да остави това и да дойде да се приготви.

— Той си знае работата.

На брега в близост до къщата спря малка лодка и Тародзаемон чу някой да го вика. Беше Нуиносуке.

— Мусаши тръгна ли вече? — попита.

Когато Тародзаемон му отговори отрицателно, той бързо каза:

— Моля ви, предайте му да се приготви и да тръгне възможно най-бързо. Коджиро вече е тръгнал, също и господарят Хосокава. Моят господар точно сега потегля от Кокура.

— Ще направя каквото е по силите ми.

— Моля Ви! Може да говоря като бабичка, но искаме да сме сигурни, че Мусаши ще бъде там навреме. Ще бъде жалко да се опозори заради толкова дребно нещо.

Нуиносуке бързо се оттегли, оставяйки търговеца и дъщеря му сами на терасата, глождени от притеснения. Те брояха секундите и от време на време хвърляха по някой поглед към стаята на Мусаши в дъното на коридора. Оттам не се чуваше нито звук.

Не след дълго пристигна още една лодка. С нея дойде пратеник от Фунашима, който молеше Мусаши да побърза.

При шума на отваряща се врата, Мусаши отвори очи. Беше Оцуру. Нямаше нужда да му казва защо е дошла. При все това му съобщи за пратеника от острова. Той кимна приятелски и любезно отвърна:

— Разбирам — каза и излезе от стаята.

Оцуру погледна към мястото, където беше седял. Празният до преди малко лист вече беше плътно изрисуван с мастило. На пръв поглед картината й заприлича на някакъв неясен облак. Но скоро установи, че на нея беше изобразен пейзаж, нарисуван по метода на „разбитата мастилница“. Петната още бяха влажни.

— Моля те, би ли предала тази картина на баща си — надвика шума на вълните той. — Другата е за Сасуке.

— Благодаря. Наистина не трябваше.

— Съжалявам, че не мога да предложа нищо по-добро. Но вярвам баща ти да я приеме като спомен от мен.

Оцуру замислено му каза:

— Моля те, довечера на всяка цена трябва да се върнеш отново тук и да седнеш край огъня заедно с баща ми, както снощи.

Тя долови шумолене на дрехи откъм съседната стая и почувства облекчение. Мусаши най-после бе започнал да се облича. После отново настъпи тишина, а в следващия момент той вече говореше с баща й. Размениха само няколко думи. Докато минаваше покрай съседната стая, Оцуру забеляза, че Мусаши е сгънал прилежно старите си дрехи и ги е сложил в една кутия в ъгъла. Завладя я непоносима самота. Коленичи и скри лицето си във все още топлото кимоно.

— Оцуру! — извика баща й. — Какво правиш? Той тръгва.

— Да, татко — тя изтри сълзите от бузите и очите си и изтича към него.

Мусаши беше вече пред градинската врата, през която бе избрал да излезе, за да не го забележи никой. Бащата, дъщерята и още четирима-петима от домашните излязоха пред вратата. Оцуру беше твърде превъзбудена, за да каже каквото и да било. Когато Мусаши я погледна, тя последва примера на останалите и наведе глава.

— Сбогом — каза Мусаши.

Той мина през ниската, покрита със зеленина врата, затвори я след себе си и каза:

— Пазете се.

Когато вдигнаха глави, видяха един бързо отдалечаващ се силует.

Стояха с очи вперени в него, но той не обърна глава.

— Предполагам, че точно така правят истинските самураи. Без много думи, без дълги сбогувания. Нищо.

Оцуру бързо се скри в къщата. След секунди баща й също се усамоти в стаята си.

На около двеста крачки разстояние нагоре по брега се извисяваше самотно борът Хейке. Мусаши вървеше към него. Беше напълно спокоен. Всичките му мисли бяха останали в черното мастилено петно на нарисувания за Тародзаемон пейзаж. Докато рисуваше, се чувстваше добре. Смяташе усилията си за успешни.

А сега Фунашима го очакваше. Спокойно се придвижваше напред, сякаш бе предприел най-обикновено пътуване. Нямаше как да знае дали ще се върне, но вече бе престанал да мисли за това. Преди години, когато беше на двадесет и две, се чувстваше крайно нервен, приближавайки се към големия бор в Ичиджоджи. Беше изпълнен с предчувствия за приближаваща неизбежна трагедия. Сега не усещаше нищо.

Не защото днешният му противник заслужаваше страха му по-малко от онези сто души, с които се би тогава. Далеч беше от тази мисъл. Коджиро сам беше много по-страшен противник от цяла армия бойци, които можеше да изправи насреща му школата Йошиока. Мусаши ни най-малко не се съмняваше, че предстои битката на живота му.

— Сенсей!

— Мусаши!

Мислите му бяха прекъснати от гласове. Видя двама души затичали се към него. Беше изумен.

— Гоносуке! — възкликна. — Бабо! Как попаднахте тук?

Прашни от пътя, двамата коленичиха пред него.

— Трябваше да дойдем — каза Гоносуке.

— Дойдохме да те изпратим — додаде Осуги. — А и ти дължа извинение.

— Извинение? На мен.

— Да. За всичко. Трябва да те помоля за прошка.

Той я погледна въпросително. Думите й му звучаха невероятно.

— Защо говорите така, бабо? Да не се е случило нещо?

Тя стоеше с умолително сключени ръце.

— Какво мога да кажа? Толкова много злини ти причиних, че не мога и да се надявам да ми простиш за всичко. Беше… беше ужасна грешка. Бях заслепена от обичта към сина си. Но вече разбрах истината. Моля те да ми простиш.

За миг той остана с прикован в нея поглед. После коленичи и взе ръката й. Не се осмеляваше да вдигне поглед от страх, че в очите му има сълзи. Като гледаше каещата се старица, той изпита чувство на вина. Но също и някаква благодарност. Ръката й трепереше. И неговата леко потръпваше.

Трябваше му известно време, за да се съвземе.

— Вярвам ви, бабо. Благодаря ви, че дойдохте. Сега мога да срещна смъртта, без да съжалявам за нищо. Да вляза в бой със свободен дух и спокойно сърце.

— Значи ми прощаваш?

— Разбира се, че ви прощавам, но само ако и вие ми простите за всички неприятности, които съм ви създавал още от времето, когато бях момче.

— Да, разбира се. Но стига съм те занимавала със себе си. Има още някой, който се нуждае от помощта ти. Някой който е много, много тъжен.

Тя се обърна и посочи.

Под бора Хейке, срамежливо гледаща към тях, се бе спотаила Оцу. Лицето й беше бледо и напрегнато от очакване.

— Оцу! — извика той.

Само след миг той се озова пред нея. Сам не знаеше как го пренесоха там краката му. Гоносуке и Осуги останаха по местата си. Искаше им се да се стопят във въздуха и да оставят целия бряг на разположение на двамата.

— Оцу, ти дойде.

Нямаше думи, които биха могли да запълнят бездната на годините, да изразят оня свят на бушуващи чувства, скрит вътре в него.

— Не изглеждаш добре. Да не би да си болна? — той произнасяше думите като откъслечен стих на дълга поема.

— Малко — тя стоеше с наведени очи, полагайки усилия да изглежда спокойна, да запази самообладание. Не трябваше да разваля, нито да пропуска този, може би последен миг.

— Само си настинала? — попита той. — Или е нещо сериозно? Какво става? Къде се изгуби през последните няколко месеца?

— Миналата есен се върнах в Шиподжи.

— Обратно в къщи?

— Да — тя гледаше право в него.

Очите й придобиха наситения цвят на морски дълбини. Опитваше се да сдържи сълзите си.

— Но сирак като мен никога не може да намери истинския си дом. Той е единствено в самата мен.

— Не говори така. Ето, дори Осуги е отворила сърцето си за теб. Това ме прави щастлив. Трябва да оздравееш и да се научиш да бъдеш щастлива. Заради мен.

— В момента съм щастлива.

— Наистина ли? Ако е така, тогава и аз съм щастлив… Оцу… — той се наклони към нея. Тя стоеше скована, знаейки, че Осуги и Гоносуке са наблизо. Мусаши, забравил за съществуването им, обви ръце около кръста й и потърка буза в нейната.

— Толкова си крехка… толкова слабичка — той ясно долови учестеното й дишане. — Оцу, моля те да ми простиш. Може да изглеждам безсърдечен, но не съм такъв. Не и когато се отнася до теб.

— Аз… аз знам това.

— Знаеш го? Наистина ли?

— Да. Но моля те, кажи ми една дума. Само една. Кажи ми, че аз съм твоя жена.

— Ако ти кажа нещо, което и без друго знаеш, само ще го разваля.

— Но… но — цялото й тяло се тресеше от хълцания. Но в изблик на сила, тя се вкопчи в ръката му и извика: — Кажи го. Кажи, че аз съм твоя завинаги.

Той кимна — бавно и мълчаливо. После отмести един по един нежните й пръсти от ръката си и се изправи:

— Самурайската жена не плаче и не се разкъсва отвътре, когато той отива на бой. Смей се за мен, Оцу. Изпрати ме с усмивка. Може би това е последното ни сбогуване.

И двамата знаеха, че часът е ударил. За части от секундата той я погледна и се усмихна. После каза:

— Доскоро.

— Да. Доскоро.

Тя искаше да отвърне на усмивката му, но единственото, което можа да направи, бе да задържи сълзите си.

— Сбогом.

Той се обърна и със сигурни крачки се отправи към брега. В гърлото й се надигна прощална дума, която така и не успя да изрече. Сълзите й рукнаха неудържимо. През тях не можеше да го вижда.

Силният солен вятър бръснеше страните му. Кимоното му плющеше.

— Сасуке! Докарай лодката по-насам.

Макар да беше чакал вече няколко часа и да знаеше, че Мусаши е наблизо, Сасуке упорито не поглеждаше към него, докато той не го извика. Сега се обърна и каза:

— Веднага, господине.

С няколко мощни, бързи движения той блъсна лодката напред. Когато тя докосна брега, Мусаши леко скочи на палубата и те потеглиха навътре в морето.

— Оцу! Недей! — беше викът на Джотаро.

Оцу тичаше, устремена към водата. Той се втурна след нея. Изумени, Осуги и Гоносуке го последваха.

— Оцу! Спри! Къде отиваш?

— Не прави глупости!

Тримата я настигнаха едновременно, хванаха я и я задържаха.

— Не, не — запротестира тя, като бавно клатеше глава. — Вие не разбирате.

— К-какво се опитваш да направиш?

— Оставете ме да седна, мога и сама — гласът й беше спокоен.

Те я пуснаха и тя с достойнство се отправи към едно място на няколко крачки встрани, където коленичи на пясъка, очевидно изтощена. Но вече знаеше кое е силното й място. Оправи яката си, приглади косите и се поклони по посока на отдалечаващата се лодка.

— Върви и не съжалявай за нищо.

Осуги коленичи и също се поклони. А после и Гоносуке. И Джотаро. Изминал дългия път от Химеджи дотук, той пропусна възможността да говори с Мусаши, въпреки огромното си желание да се прости с него. Но мъката му се стопяваше при мисълта, че е подарил на Оцу своята част от времето за сбогуване с Мусаши.

Душата на бездната

С идването на прилива водата нахлу в пролива като буен поток в тясна клисура. Вятърът духаше откъм гърба и лодката бързо пореше вълните. Сасуке изпитваше явно задоволство и очакваше похвала за умението да си служи с веслото. Мусаши седеше в средата с широко разкрачени нозе.

— Далеч ли е островът? — попита той.

— При такъв прилив ще стигнем бързо, но вече сме закъснели.

— М-м.

— Осем отдавна мина.

— Нали? Кога мислиш, че ще бъдем там?

— Вероятно в десет или малко след това.

— Тъкмо навреме.

Небето, което Мусаши гледаше — същото, което гледаше и Ганрю, — беше ведро синьо. Снегът по билото на планината Нагато приличаше на бяла лента, развяваща се в безоблачната шир. Къщите на Моджисаки, чупките и процепите по връх Кадзаши бяха ясно различими. Тълпи от хора бяха наизлезли по склоновете на планината и се взираха по посока на островите.

— Сасуке, мога ли да взема това?

— Кое?

— Счупеното гребло на дъното на лодката.

— Вземи го, не ми трябва. Но за какво ти е?

— Почти с идеални размери е — загадъчно каза Мусаши.

Той извади с една ръка наполовина потопеното във вода гребло и погледна дали не е криво. Едно парче от плоската част се беше отчупило.

Сложи греблото на коленете си и съсредоточено почна да го дълбае с късия си меч. Сасуке на няколко пъти хвърляше по един поглед назад към Шимоносеки. Но Мусаши очевидно беше забравил за всички, които е оставил на брега. Така ли се подготвя самураят за бой на живот и смърт? На обикновен гражданин като Сасуке това се виждаше студено и безсърдечно.

Мусаши свърши с греблото и изтупа от хакамата си стърготините.

— Имаш ли нещо, което мога да наметна?

— Студено ли ти е?

— Не, но в лодката плиска вода.

— Под седалката би трябвало да има една подплатена дреха.

Мусаши я взе и я наметна на раменете си. После извади от кимоното си хартия и започна да усуква всеки лист като канап. Когато парчетата станаха повече от двадесет, ги завърза едно за друго и направи две върви, които след това сплете, за да се получи тасуки. Така се казваше лентата, използвана по време на бой, за да се връзват отзад ръкавите на кимоното. Сасуке бе чувал, че правенето на тасуки от хартия е тайно изкуство, предавано от поколение на поколение. Като наблюдаваше Мусаши обаче, то му се стори лесно. Сасуке беше възхитен от сръчността на неговите пръсти и от изяществото, с което суче тасуки в ръцете си.

— Онова там Фунашима ли е? — посочи Мусаши.

— Не, Хикоджима, остров от групата Хахаджима. Фунашима е на около хиляда разкрача североизточно от него. Лесно се познава, защото е плосък и прилича на дълъг пясъчен нанос. Ей там, между Хикоджима и Идзаки, е проливът Ондо. Сигурно сте чувал за него.

— В такъв случай онова на запад трябва да е Дайриноура в областта Будзен.

— Точно така. Сега се сещам, че точно там някъде, из околните заливи и острови, Йошицуне е спечелил последната си битка срещу Хейке.

С всеки следващ мах на веслото Сасуке ставаше все по-нервен. По лицето му избиваше студена пот, сърцето му лудо биеше. Намираше нещо зловещо в това да се говори сега за маловажни неща. Как е възможно човек, който отива на бой, да е толкова спокоен?

Без съмнение предстоеше борба на живот и смърт. Дали ще има кого да закара в обратната посока? Или пътникът му ще се е превърнал в жестоко обезобразен труп? Нямаше как да знае. Мусаши, помисли си Сасуке, приличаше на бял облак, зареян в небето.

Мусаши наистина не се преструваше. В главата му нямаше нито една мисъл. Ако изобщо чувстваше нещо, то бе, може би, мъничко скука.

Погледна през борда на лодката към завихрената синя вода. Под тях беше дълбоко, безкрайно дълбоко. Нещото долу беше живо. То съществуваше в онова, което се нарича вечен живот. Водата нямаше постоянна, определена форма. Може би човек не притежава вечния живот, именно защото неговата форма е точно определена? Нима истинският живот не започва тогава, когато устойчивите очертания изчезнат?

В очите на Мусаши животът и смъртта изглеждаха лишени от смисъл. Той потръпна, но не от пръските студена вода, а от някакво преминало през цялото му тяло предчувствие. Макар мисълта му да се беше извисила над живота и смъртта, чувстваше, че между нея и неговото тяло все още няма истинско съзвучие. Когато всяка клетка на тялото и душата му се изпълни със забрава, от цялото му същество нямаше да остане нищо друго, освен водата и облаците.

Минаваха покрай залива Тешимачи на остров Хикоджима. Нямаше как да видят четиридесетината самурая, застанали на брега с погледи вперени в морето. Всички бяха поддръжници на Ганрю. Повечето служеха в дома Хосокава. Престъпвайки заповедта на Тадатоши, бяха пристигнали на Фунашима още преди два дни. В случай, че Ганрю падне убит, бяха готови да отмъстят за него.

Тази сутрин, когато пристигнаха на острова, Нагаока Садо, Ивама Какубей и мъжете, определени за наблюдатели на двубоя, откриха тази група самураи, строго ги нахокаха и ги изпратиха на Хикоджима. Но тъй като повечето от служителите бяха на тяхна страна, наказанието им се размина. Веднъж напуснали Фунашима, не беше работа на отговорните лица да ги знаят какво правят.

— Сигурен ли си, че това е Мусаши? — попита един от тях.

— Той трябва да е.

— Сам ли е?

— Така изглежда. На раменете му има нещо подобно на наметало.

— Вероятно отдолу е сложил леки доспехи, които иска да скрие.

— Хайде.

Зажаднели за бой, те се накачиха по лодките си и застинаха в готовност. Всички бяха въоръжени със саби, но на дъното на всяка лодка имаше и по едно копие.

— Мусаши пристига!

Само няколко минути по-късно мълвата се разнесе из целия остров.

Плясъкът на вълните, гласът на боровете, шумоленето на бамбуковата трева се смесваха в приглушен шум. Рано сутринта Фунашима, независимо от присъствието на официалните наблюдатели, изглеждаше пуст. Бяло облаче, надигнало се иззад Нагато, затули слънцето. Дърветата и бамбуковите листа помръкнаха. Когато то отмина, отново стана светло.

Островът беше съвсем малък. На север завършваше с невисок, покрит с борове хълм. На юг беше по-нисък, на половината от височината на хълма и с приближаването на морето се скосяваше, докато се потопи в плитчините.

В централната част на острова, далеч от брега, се виждаше навес, опънат между няколко дървета. Наблюдателите и техните помощници чакаха търпеливо и без да показват напрежението си. Не искаха Мусаши да остане с впечатление, че се опитват да помагат на местния герой.

Бяха изминали два часа след уреченото време. Мъжете показваха признаци на нервност и възмущение. На два пъти изпращаха бързи лодки с хора, които да го подканят да побърза.

Съгледвачът, който наблюдаваше от рифа, дотича при тях и каза:

— Той е! Без съмнение е той!

— Наистина ли пристигна? — попита Какубей, като неволно се надигна и с това извърши сериозно нарушение на правилата. Като официален наблюдател от него се очакваше да остане хладно сдържан. Възбудата му обаче се отприщи някак естествено и зарази останалите, които също се изправиха.

Осъзнал грешката си, Какубей се овладя и направи знак на всички да седнат. Много беше важно да не позволят на личното си пристрастие към Ганрю да повлияе върху действията и решението им. Какубей хвърли поглед към мястото, където чакаше Ганрю. На няколко диви праскови Тацуносуке беше окачил една завеса с герб с очертанията на тинтява.

До нея се виждаше нова дървена кофа и черпак с бамбукова дръжка. Ганрю, изнервен от дългото чакане, беше помолил да му донесат вода и сега почиваше на сянка.

Нагаока Садо се беше разположил зад Ганрю, малко по-високо от него. Наобиколили го бяха пазачи и помощници. Плътно до него стоеше Йори. Щом съгледвачът донесе новината за пристигането на Мусаши, лицето и даже устните на момчето побледняха. Садо седеше чинно, изпънат като струна и неподвижен. Шлемът му беше леко наклонен надясно и създаваше впечатление, че той се е вторачил в ръкава на кимоното си. Садо тихо повика момчето по име.

— Да, господине — Йори сведе глава, преди да погледне под шлема на Садо.

Неспособен да удържи вълнението си, той трепереше от главата до петите.

— Йори — каза Садо, като го гледаше право в очите. — Наблюдавай всичко, което става. Не пропускай нито една подробност. Не забравяй, че Мусаши е посветил живота си да те научи на това, което ще видиш след малко.

Йори кимна. Погледът му се спря върху рифа и очите му заблестяха като две пламъчета. Бялата пяна на разбиващите се вълни го ослепи. Рифът беше на около двеста крачки, така че щеше да е невъзможно да следи движенията и да долови дишането на бойците. Но не за техническата страна на боя говореше Садо. Той искаше от Йори да запомни онзи драматичен миг, в който един самурай се впуска в битка на живот и смърт. Това ще остане в мислите на Йори през целия му живот.

Тревата се залюля. Насам-натам се стрелкаха зеленикави насекоми. Мъничка, нежна пеперуда прелетя от едно стръкче трева на друго, след което изчезна от погледа.

— След миг ще е вече тук — задъхано каза Йори.

Лодката на Мусаши полека приближаваше към рифа. Беше почти десет.

Ганрю се изправи и бавно тръгна надолу по склона зад гърба на чакащите. Той им се поклони — веднъж надясно, след това наляво — и спокойно закрачи през тревата към брега.

До острова се стигаше през малък залив, в който вълните се превръщаха във вълнички, а близо до брега от тях оставаха само едва забележими гънки. През кристалночистата вода Мусаши можеше да види дъното.

— Къде да изкарам лодката? — попита Сасуке, който забави веслото и огледа внимателно брега.

— Карай направо — каза Мусаши и свали наметката си.

Лодката се приближаваше плавно към брега. Сасуке забави движенията си. Ръцете му гребяха леко, със съвсем слабо усилие. Чуваше се бълбукането на водата.

— Сасуке.

— Да, господине.

— Тук е достатъчно плитко. Няма смисъл да се приближаваме много. Нали не искаш да повредиш лодката? Освен това мисля, че е време приливът да се обръща.

Без да продума, Сасуке спря поглед върху един висок, самотен бор. Под него вятърът си играеше с някакво яркочервено наметало.

Сасуке понечи да го покаже на Мусаши, но осъзна, че той вече е видял своя противник. С поглед, взрян в Ганрю, Мусаши извади от обито си една червеникавокафява кърпа, сгъна я на четири по дължина и я уви около развятата си от вятъра коса. После премести своя къс меч отпред в обито. Изтегли дългата сабя, постави я на дъното на лодката и я покри с една тръстикова рогозка. В дясната си ръка носеше дървения меч, който беше направил преди малко от счупеното гребло.

— Това ще е предостатъчно — каза той на Сасуке.

Пред тях оставаха около двеста стъпки вода. Сасуке направи няколко плавни маха с веслото. Лодката се плъзна напред и заседна в плитчината. При движението килът потрепери.

В този миг Мусаши, с подвити нагоре краища на хакама, леко скочи във водата. Толкова леко, че почти не се чу плисък. Бързо се отправи към брега. Дървеният му меч цепеше пяната.

Пет стъпки. Десет. Сасуке, оставил веслото, гледаше в недоумение. Не знаеше къде се намира, нито какво прави.

Ганрю се отдели от бора и се плъзна надолу подобно на развято червено знаме. Излъсканата му ножница проблесна на слънцето.

Тя заприлича на Сасуке на опашка на сребърна лисица.

„Побързайте!“

Думата проблесна в мозъка му, но Ганрю вече беше нагазил във водата. Сасуке, сигурен, че с Мусаши е свършено, не можеше да гледа повече. Настръхнал и разтреперан, легна ничком в лодката, скрил лице, сякаш той е този, който само след миг може да бъде разсечен на две.

— Мусаши!

Ганрю се закова здраво на място, решен да не помръдва.

Мусаши се спря и остана неподвижен, изложил тялото си на вятъра и стъпил във водата. По лицето му леко заигра усмивка.

— Коджиро — спокойно каза той. В очите му се четеше нечовешка свирепост. Някаква сила, която напира толкова неудържимо, че излага Коджиро на смъртна опасност. Вълните миеха дървената му сабя.

Очите на Ганрю мятаха огън. Зениците му кръвожадно пламтяха и мятаха искри, дирещи мъст и унищожение.

— Мусаши!

Никакъв отговор.

— Мусаши!

В далечината морето зловещо тътнеше. Приливът се плискаше и шумеше в краката им.

— Пак закъсняваш, така ли? На това ли си научен? Доста малодушна хитрост, според мен. Идваш два часа след уговореното време. Бях тук точно в осем, както обещах. Чаках те.

Мусаши не отвърна.

— Същото направи и в Ичиджоджи, а преди това и в Ренгеоин. Явно тактиката ти е да изкарваш противника си от равновесие, като съзнателно го караш да чака. Но тази хитрост не минава при Ганрю. А сега се приготви и излез достойно насреща ми, за да не станеш за смях на бъдещите поколения. Ела и се бий, Мусаши!

Краят на ножницата му се повдигна, докато изваждаше „Дългия прът“. С лявата си ръка той я откачи от пояса и я захвърли във водата.

Мусаши изчака точно, колкото една вълна да се блъсне в рифа и да се върне обратно и после със спокоен глас каза:

— Ти загуби, Коджиро.

— Какво?

Това извади Ганрю от равновесие.

— Двубоят свърши. Казах, че ти загуби.

— Не разбирам за какво говориш!

— Ако щеше да спечелиш, нямаше да захвърлиш ножницата си. Заедно с нея ти захвърли своето бъдеще, живота си.

— Това са само думи! Глупости!

— Много лошо, Коджиро. Готов ли си да загубиш? Искаш ли да свършим бързо?

— Хайде… хайде, копеле такова!

— Х-о-о-о! — викът на Мусаши и шумът на вълните се извисиха едновременно.

Стъпил във водата с „Дългия прът“ високо над главата си, Ганрю се озова точно пред Мусаши. Този отскочи към брега вляво от него и движението му очерта ивица бяла пяна. Ганрю го последва.

Мусаши излезе от водата и стъпи на пясъка в същия миг, в който сабята на Ганрю заедно с цялото му тяло профуча покрай него като хвърчаща риба. Мусаши усети, че „Дългия прът“ на Ганрю се приближава към него, точно когато тялото му завършваше движението, с което излезе от водата. Той леко се наклони напред.

Държеше дървената си сабя с две ръце, изтеглена назад вляво така, че оставаше отчасти скрита от погледа на неговия противник. Доволен от позицията си, той тихичко изсумтя. Чу се едва доловим шум, който облъхна лицето на Ганрю. „Дългият прът“ сякаш се канеше да нанесе удар отдолу, но само се заклати леко и след това спря. На десет стъпки от Мусаши, Ганрю промени положението си, като отскочи пъргаво вдясно.

Двамата се погледнаха. Мусаши, на две-три крачки от водата, беше с гръб към морето. Ганрю стоеше срещу него с високо вдигната над главата сабя.

И двамата бяха изцяло погълнати от смъртния двубой. И двамата не мислеха за нищо.

Всичко наоколо сякаш изчезна. Но малко по-нататък, там, където бяха местата за гледане, далеч от шума на вълните, безброй хора следяха движенията на биещите се със затаен дъх.

Към Ганрю бяха отправени молитвите и надеждите на онези, които вярваха в него и искаха да остане жив. Към Мусаши — молитвите и надеждите на останалите.

На Садо и Йори тук на острова.

На Оцу, Осуги и Гоносуке на брега на Шимоносеки.

На Акеми и Матахачи на хълма в Кокура.

Техните молитви се издигаха към небесата.

Тук надежди, молитви и богове не помагаха. Не помагаше и късметът. Тук всичко беше празнота — безлична и напълно равнодушна.

Нима тази празнота, толкова трудно постижима за живите, бе съвършеният израз на издигналото се над мисълта и отвлечените представи съзнание?

Двамата мъже разговаряха, без да говорят. После всеки бе осенен от несъзнателно проумяване на другия. Всяка частица от кожата им бе застрашително настръхнала срещу противника.

Мускули, плът, нокти, коса, дори вежди — всички части на тялото, които го правят живо — се бяха обединили в една-единствена сила срещу врага, в защита на организма, който съставят. Разумът, ясен и необезпокояван от нищо, се сливаше с вселената, подобно на отражението на луната в езерна вода по време на бушуващ тайфун. Да достигнат тази върховна неподвижност беше крайният им стремеж.

Макар да приличаше на вечност, това всъщност беше само кратък миг. Той продължи, колкото вълните няколко пъти да залеят и да се отдръпнат от рифа.

После мигът бе прекъснат от пронизителен вик, дошъл сякаш не от нечия уста, а от дълбините на битието. Беше излязъл от устата на Ганрю и веднага след това бе последван от друг на Мусаши.

Подобно на яростни вълни, разбиващи се в скалист бряг, двата вика отпратиха душите им към небесата. Сабята на противника, издигната високо над главата му, като че срещу слънцето, се изви като дъга във въздуха.

Мусаши издаде лявото си рамо напред, отстъпи една крачка и наполовина се извърна към своя противник. Хванатата с две ръце дървена сабя проряза въздуха в същия миг, в който „Дългия прът“ се стовари току пред носа му.

Дишането на двамата заглушаваше плясъка на вълните. В следващия миг дървената сабя беше наравно с очите, а „Дългия прът“ — високо над главите им. Ганрю беше отстъпил на десетина крачки, съвсем близо до морето. Макар да не можа да нарани Мусаши, той успя да заеме доста по-добра позиция. Ако беше останал на мястото си, слънцето, отразено в морската вода, щеше да заблести в очите му и скоро да го заслепи. По-късно и духът му щеше да изгуби силата си и тогава всичко щеше да бъде в ръцете на Мусаши.

С подновена увереност Ганрю запристъпва напред, като следеше и за най-малкото пропукване в защитата на Мусаши. Събираше сила за решителния удар.

Мусаши го изненада. Вместо да се приближи към него бавно и внимателно, той смело скочи срещу него с изтеглена напред сабя, готов да промуши Ганрю в очите. Изненадващата простота на движението накара Ганрю да се спре. Той едва не загуби Мусаши от погледа си.

Дървената сабя се издигна във въздуха. Мусаши подскочи високо нагоре и с прибрани крака се сви почти наполовина.

— Я-а-а!

Сабята на Ганрю изсвистя в пространството над главата му. Но върхът на „Дългия прът“ разсече само превръзката около главата на Мусаши и тя полетя във въздуха.

Ганрю я взе за главата на своя противник и лицето му се озари от кратка усмивка. В следващия миг черепът му се раздроби под удара на Мусаши.

Докато Ганрю лежеше на границата между пясъка и тревата, по лицето му не личеше да е осъзнал загубата си. От устата му течеше кръв, но на устните грееше победоносна усмивка.

— О, не!

— Ганрю!

Забравил всичко, Ивама Какубей скочи на крака и заедно с него — всички поддръжници на Ганрю. Лицата им бяха изкривени от ужас. После видяха Нагаока и Йори, които с невъзмутимо спокойствие седяха по местата си. Засрамени, успяха някак да се удържат и да не се втурнат напред. Опитаха да запазят самообладание, но нищо не можеше да скрие мъката и разочарованието им. Някои тежко преглъщаха, отказвайки да приемат, че това, което са видели, е истина. Мислите им застинаха.

Островът в миг си възвърна обичайната тишина и спокойствие. Само шумящите боровете и полюляващите се треви се надсмиваха над крехкия и нетраен човешки род.

Мусаши се загледа в едно облаче. После душата се върна в тялото му и той успя да отдели облачето от себе си, своето тяло от вселената.

Сасаки Коджиро Ганрю не се върна в света на живите. С лице към земята, той лежеше, все още стиснал сабята си. Устремът му още се долавяше. По него нямаше и следа от болка. Нищо друго, освен задоволство от добрия бой. Ни най-малък признак на съжаление.

Видът на падналата на земята кърпа накара тялото на Мусаши да потръпне. Никога в този живот, помисли си той, няма да срещне подобен противник. Изпълни го чувство на уважение и възхита. Беше благодарен на Коджиро за това, което му даде. В силата, във волята си за борба той стоеше по-високо от Мусаши. Тъкмо заради това обаче Мусаши успя да го надвие.

Кое точно направи възможна победата на Мусаши? Умения? Помощ свише? Знаейки, че не това е отговорът, Мусаши не успя да го изрази с думи. Със сигурност беше нещо по-важно от сила или божи промисъл.

Коджиро се довери на силата и уменията си. Мусаши повярва в силата на духа. И това бе единствената разлика между двамата.

Мусаши тихо извървя десетте крачки до Коджиро и коленичи край тялото му. Постави лявата си ръка до ноздрите и долови съвсем слабото му дишане.

„При добро лечение, той би могъл да се възстанови“, помисли си Мусаши. Щеше му се да повярва, че най-достойният от всички противници, с които се беше срещал, ще бъде спасен.

Но битката свърши. Време беше да тръгва.

— Сбогом — каза той първо на Коджиро, после — на седналите по местата си служители.

И като се поклони доземи, слезе към брега и скочи в лодката. По дървената му сабя нямаше нито капчица кръв.

Малката лодка се плъзна по вълните. Кой можеше да каже накъде? Не се знаеше дали поддръжниците на Ганрю, събрани на Хикоджима, няма да поискат да отмъстят за него.

Докато са живи, хората не могат да забравят любовта и омразата си. С течение на времето чувствата на вълни прииждат и отминават. Докато е жив Мусаши, щеше да има хора, които да негодуват от победата му и да го упрекват за поведението му в този ден. Говореше се, че избягал, защото се изплашил от отмъщение. Бил объркан. Не поискал дори с един последен милостив удар да отнеме живота на противника си.

В света вечно ще се чува плясъкът на вълните.

Рибките се оставят тези вълни да ги носят, танцуват и се радват. Но кой познава сърцето на толкова бездънното море? Кой може да познае дълбините му?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.